POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Citát z románu Jákobův pokoj od Virginie Woolfové je použit v překladu Kateřiny Hilské (Praha: Odeon, 2005), úryvek z epické básně Mazeppa od Lorda Byrona je uveden v překladu Antonína Klášterského (Praha: J. Otto, 1922).

BOOK OF THE MONTH

Copyright 2024 Triple J Publishing Inc

All rights reserved.

Translation © Zuzana Hanešková, 2025

ISBN 978-80-249-5810-1

„Není většího utrpení

než ukrývat ve svém nitru nevyřčený příběh.“

– Maya Angelouová

„Ať je to dobré, či zlé,

toho divokého koně v nás žádný člověk nezapře.“

– Virginia Woolfová, Jákobův pokoj

„A v letu chvost i hřívy flór!

Čich vzdmutý – nebyl nikdy chor –

chrup bez krve od uzd neb svor,

a nikdy ještě neokut

a bok, jejž nezdral hrot ni prut,

hle, tisíc volných koní, pln

teď vzdoru jak hluk mořských vln,

dav hřímavě se hnal.“

– Lord Byron, Mazeppa

Kapitola 1

Aspen Lourdeová hleděla na frontu čtenářek čekajících, až na ně přijde řada, aby si nechaly podepsat knihu, a přála si, aby se všechny obrátily a šly domů.

Celá tato akce byla katastrofa.

Když k ní mladá žena přisunula ohmatanou knihu v pevné vazbě a z hromádky suvenýrů si vzala několik na zakázku vyrobených klíčenek a strčila si je do kapsy, Aspen se ani na okamžik nepřestala usmívat. „Ahoj, já jsem Juanita. Páni, nemůžu uvěřit, že se s vámi konečně setkávám. Je to vážně… úžasné.“

Aspen se trochu ulevilo. Toto je skutečná fanynka, která ji nezklame. Promluvila lehce vyšším hlasem a snažila se, aby to znělo vřele. „Mockrát děkuju. I já jsem poctěna, že se s vámi setkávám. Mám vám tu knížku podepsat, Juanito?“

„Ano, prosím.“

Aspen se ujistila, jak se jméno píše – kdysi napsala Kim, ačkoli správně to mělo být Kym, a od té doby si nebyla jistá ničím –, a rozmáchle na úvodní stránku načmárala Strašně ráda jsem vás poznala! K tomu tenkým fialovým fixem přidala podpis a XOXO. Rázně knihu zavřela, z hromádky, která se tyčila vpravo od ní, popadla svůj nejnovější román a Juanitě ho nabídla. „Tuhle taky?“ zeptala se nenuceně a podráždilo ji, že se jí samou nervozitou rozbušilo srdce.

Juanita zavrtěla hlavou. „Ne, díky. Vezmu si ji později. Ale Padesát způsobů, jak opustit milence jsem si úplně zamilovala. Nějak to ke mně promlouvalo, chápete? Mluvilo mi to přímo z duše. Celé dny jsem probrečela – byla jsem z toho vážně hotová.“ Juanita potěšeně zavzdychala. „Napíšete pokračování? Moc ráda bych se dozvěděla, jak se Mallory a Joshovi daří. Měli děti? Narazila někdy na bývalého? Pracujete na něčem?“

Aspen se zahleděla do ženiny dychtivé tváře a chtělo se jí plakat. Ne proto, že jí to zalichotilo. Ne proto, že byla její kniha tak oblíbená a známá a tak hluboce na čtenáře zapůsobila.

Měla jeden jediný důvod.

Juanita nemluvila o té správné knize.

Aniž se přestala usmívat, Aspen s porozuměním přikývla. Předvedla se jako dokonalá obchodnice a hladce Juanitinu otázku přešla. „Nu, doufám, že dáte šanci i Sejdeme se u tebe! Je to příběh dvou dětí, které společně vyrůstaly u jezera a po deseti letech se znovu setkají v Paříži a ukáže se, že stojí na opačných stranách důležitého projektu. Je to velice romantické – něco mezi příběhem o první lásce, o tom, jak se z nepřátel stanou milenci, a jak je důležité dostat druhou šanci.“

„To zní báječně! Rozhodně to zkusím.“ Juanita si přitiskla podepsanou knihu k hrudi. „A uvažujete tedy, že napíšete pokračování? Jako příští knihu?“

„Teď právě ne,“ odvětila Aspen. „Je tolik nových příběhů, které bych chtěla vyprávět.“

Juanita vypadala zklamaně. „Aha. Jistě, chápu. Ale přemýšlejte o tom. Protože tu bych si okamžitě koupila. Můžu se s vámi vyfotit?“

„Samozřejmě.“

Vstala a jedna z prodavaček okamžitě přistoupila a Juanitiným telefonem jim udělala snímek, na němž se skvěla kniha, kterou napsala před pěti lety. Juanita zapištěla. „Ještě jednou děkuju. Nemůžu se dočkat, až to dám na sítě. Kamarádky budou šílet!“

„Není vůbec zač. Pěkný den!“ odpověděla Aspen, lehce jí pokynula a znovu se usadila u podlouhlého stolu zakrytého bílým ubrusem. Přistoupila k ní další čtenářka, žena s pevně staženými prošedivělými loknami, křehkou postavou a hůlkou. „Zdravím vás, jak se dneska máte?“

„Skvěle. Jmenuju se Edith. Nedokážu uvěřit, že se s vámi setkávám. Víte, ven vycházím jen zřídka, všude je tolik bacilů, ale když se mi snacha zmínila, že přijedete do našeho města, věděla jsem, že sem musím zajít. Jste moje oblíbená spisovatelka. Padesát způsobů, jak opustit milence mi připomnělo mé mládí. Znala jsem jednoho muže…“

Aspen se usmála, vzala si knihu a poslouchala, jak jí žena líčí svůj milostný příběh. V průběhu rozhovoru se ujistila, jak se správně píše její jméno, fialovým fixem se rozevlátě podepsala a nabídla Edith klíčenku. „Nádherný příběh. Díky, že jste se o něj se mnou podělila. Myslím, že moje nová kniha se vám bude moc líbit. Odehrává se v Paříži a je to –“

„Kdepak, teď si ji nemůžu dovolit. Beru sociální dávky. Můžeme se spolu vyfotit?“

Aspen spolkla povzdech. „Ovšem.“

Hodina se vlekla. Jeden výtisk nové knihy se jí podařilo prodat poslední ženě v řadě, které se jí nejspíš zželelo poté, kdy se hromada knih naklonila, zřítila se na ni a div ji nezabila. Nebo za to možná mohlo zoufalství v jejím hlase, jímž odříkávala shrnutí zápletky, jako by byla prodejkyní v autobazaru, která se za každou cenu snaží něco prodat, aby nakrmila rodinu.

Záleželo na tom vůbec ještě?

Prodala jednu. Jeden ze stovky výtisků, které objednali a čekali, že prodá. Obvykle na takové akce prodávali lístky, v jejichž ceně byla i nová kniha, ovšem její poslední autogramiáda nebyla příliš úspěšná, a proto se knihkupectví rozhodlo, že na tuto akci bude vstup volný. Aspen s podmínkami souhlasila a svolila, že zákazníci si mohou přinést a nechat podepsat vlastní knihu. A všichni s sebou dotáhli Padesát způsobů, jak opustit milence.

Bože, co jí ale zbývalo. Nic nemohlo dopadnout hůř než její poslední autogramiáda. Tehdy rázně odmítla, aby si lidé přinesli vlastní knihy, a trvala na tom, že bude podepisovat jen tu nejnovější.

Nedorazil téměř nikdo. Pár přátel a náhodných zákazníků její knihu prolistovalo a pak ji zdvořile odmítli. Vysedávala v knihkupectví obklopená hromadou výtisků svého posledního románu a klábosila s rozpačitou prodavačkou, která se ji snažila uchlácholit výmluvami na špatné počasí. Podle předpovědi mělo pršet. Aspen přikyvovala a společně se tvářily, že tu jasně modrou bezmračnou oblohu nevidí ani necítí vlahý svěží vzduch.

Aspen se otočila a setkala se s účastným pohledem prodavačky jménem Kellie. Její profesionální úsměv Aspen prozradil, že už tím s jinými autory prošla mnohokrát a ví, co má dělat. „Není to úžasné, kolik lidí jste sem přilákala?“ zacvrlikala a obratně vytáhla z hromady několik knih a úhledně je rozložila. „Když podepíšete tyhle výtisky, vystavíme je vpředu, aby si jich čtenáři všimli.“

„Jistě. Děkuju.“ Aspen začala podepisovat a snažila se nedívat, jak Kellie zbývajících osmdesát devět výtisků nakládá na vozík, aby je odvezla pryč. Hrozilo, že ji přemůže zoufalství, ale soustředila se na podepisování a pokoušela se nemyslet na to, jak poté, co se tak nadřela, skončí všechna její drahocenná děťátka někde na hřbitově. Poté, co si dělala tak velké naděje. Poté, co snila o velkém úspěchu.

Vrátí je. Všechny do jediné. V obchodě si už uvědomili, že Aspen nepředstavuje takový tahák, jaký očekávali, a proto její knihy nenápadně odsunou někam dozadu, místo aby je nabízeli zákazníkům. Místa na policích není nazbyt a prostor není nafukovací. Prostě propásla rozmach #booktoku, a navíc se jí nepodařilo dosáhnout úspěchu u mladšího publika. Dobře se prodávala pouze její první kniha, která si stále dokázala udržet určitou úroveň propagace.

Na její dvě poslední knihy prostě nebylo místo.

Aspen si sbalila věci, poděkovala zaměstnancům knihkupectví a odšourala se k autu. Myšlenky jí v hlavě vířily jako čistič v toaletní míse. Všechny naděje, které upínala k vydání nové knihy, skončily spláchnuté.

Bylo to oficiální.

Je jen jednorázová hvězdička.

Jako na zavolanou jí zazvonil mobil. Aspen sebou trhla a upřela pohled na číslo své agentky. Má to zvednout, nebo zavolat později? Strhnout náplast z rány naráz, nebo ji odlepovat postupně? S pocitem, že je všechno nanic, se zhroutila na sedadlo a došla k závěru, že to chce mít raději za sebou.

„Ahoj, Nic. Jak se vede?“

Z telefonu k ní dolehl známý chraplavý hlas. „Blbě. Jak proběhla autogramiáda? Kolik lidí dorazilo? Kolik výtisků se prodalo?“

Aspen probleskla hlavou podoba její chytré a rázné agentky. Když se setkaly poprvé, Nicolette ji vyděsila k smrti. V oboru byla proslulá svým ochranitelským přístupem ke klientům a značnou vybíravostí v tom, koho se ujme. Aspen přistála na hromádce nevyžádaných rukopisů, což bylo pohřebiště neznámých autorů, kteří se snažili prorazit. Od začátku do konce to bylo jako příběh o Popelce, přičemž celá pohádka skončila tím, že ji Nicolette začala zastupovat a v aukci podepsala několikamilionovou smlouvu na tři knihy.

Hodně toho spolu prožily a Aspen zjistila, že Nicolette se ke svým klientům chová jako zuřivá máma medvědice a snaží se je ochránit před tím nejhorším, co se v knižní branži děje. Když se Aspenina druhá kniha ukázala jako propadák, Nicolette jí poradila, ať na to zapomene a jde dál. Toto však byla její třetí kniha a poslední šance získat další smlouvu. Nicolette už rozhodně začala být nervózní.

Aspen si odkašlala. Žaludek se jí svíral ponížením, ale nemohla lhát. Ne Nicolette. „Byla tam ohromná spousta lidí.“

„Paráda.“

„Fanynky byly nadšené. Šťastné, že se se mnou setkávají. Lidi z knihkupectví říkali, že v neděli odpoledne takové nadšení a frontu ještě nezažili.“

„Fantazie.“

„Prodala jsem jednu knihu.“

„Sakra.“

Aspen točila prstenem s opálem na prsteníčku, aby uklidnila rozjitřené nervy. „Spousta lidí mi ale tvrdila, že si ji koupí později. Jenom nebyli připravení to udělat dneska.“

Z druhého konce se ozvalo odfrknutí. „Kolik tě jich v obchodě nechali podepsat?“

Zakroužila prstenem o něco rychleji. „Možná deset?“

„Mizerové. V e-mailech s nakladatelem slibovali padesát.“

Vzpomněla si na hromady, které vraceli, a musela potlačit nevolnost. Nakladatel bude šílet. Už se jí dostalo nenápadného varování ohledně omezeného zájmu Targetu, protože minulá kniha se neprodávala, a pokud se jim nepodaří prorazit ani v nezávislých knihkupectvích, je konec. Prvních pár týdnů po vydání mělo představovat zlatý důl. Po měsíci se kniha přesune mezi ty staré a znovu do popředí zájmu se jí dostat už nepodaří.

„A co knižní kluby? Napsali o ní v Cosmu?“

„Ne, vybrali si totéž co Reese.“

„Fajn, ale pořád mám ten spot v rádiu a s tím dýdžejem šly prodeje pěkně nahoru.“

„Zrušili to. Vyměnili tě za Roba Thomase, který má novou písničku. Tvrdili, že o knihy už není takový zájem, takže je omezují.“

Zatraceně. Roba Thomase miluje – a teď na něj má vztek. Dokáže si ještě někdy jeho hudbu užít?

Proč to bylo tak těžké? Neměli by spisovatelé tvořit, pospávat a bojovat s vlastní múzou? Proč byla tak vyhořelá, vystresovaná a deprimovaná? Proč se sociální média podobala pekelnému kotli a jak by, pro všechno na světě, mohla pořádně upoutat pozornost, aby pomohla prodejům vlastní knihy?

Ticho linoucí se z telefonu bylo jako neblahá předzvěst. Nicolette si odkašlala a promluvila klidným tónem, jako by se snažila zkrotit divokého koně. „Drahoušku, máme problém. Prodeje se nezvedají a s autorským turné už jsme skončily. Mluvila jsem s Bellou. Aby se začalo jednat o smlouvě, musíme jí poslat návrh tří kapitol. Ale je tady určitá… věc, kterou po tobě chce.“

„Víc sexu?“

„Ne. Víc emocí. Konkrétně úzkosti. To se prodává nejlíp a z Padesáti způsobů, jak opustit milence tenhle typ dramatu doslova sálal. Upřímně řečeno, tvoje poslední dvě knihy byly dobré. Dobře napsané. Solidní. Ale postrádaly intenzivní syrové emoce té první. Tohle čtenáře přitahuje. To přece víš. Jestli se ti do příštího návrhu podaří tenhle typ emocí vměstnat a skutečně je ohromit, zváží, že ti vydají další knihu.“

Přejel jí mráz po zádech. „A když ne?“

„No, tak se s tebou rozejdou. Můžeme to zkusit jinde, ale vzhledem k prodejům tvé poslední knihy to bude slušný oříšek. Spousta nakladatelů nebude chtít riskovat, a pokud ano, zaplatí ti míň, než jsi zvyklá.“

„Chápu. Takže i když jsem vyhrála cenu čtenářů na Goodreads, byla jednička výběru na Amazonu a první v žebříčku bestsellerů New York Times a zlomila prodejní rekord Románu měsíce, jsem teď oficiálně odrovnaná.“

„Nejsi odrovnaná! Jenom se trochu bojíš. Potřebuješ nějakou změnu, drahoušku. Myslím, že poslední čtyři roky ti daly zabrat. Hned po tom, cos absolvovala roční turné, jsi napsala další dvě knihy. Jsi vyhořelá. Možná si potřebuješ dát pauzu a přijít na to, jak se vrátit ke kouzlu Padesáti způsobů. Změna prostředí dokáže divy. Třeba tě inspiruje. Dá ti něco jiného, ale zároveň známého.“

Aspen měla chuť praštit hlavou do volantu a rozbrečet se. Tyhle řeči nesnášela. Všichni by chtěli čerstvou návnadu. Starý dobrý zvrat. Něco jiného, ale zároveň známého. O čem to vůbec mluví? Chápou to vůbec?

Nicolette pokračovala. „Dobrá zpráva je, že Padesát způsobů, jak opustit milence se pořád dobře prodává a oslovili nás lidi z Hulu. Zasvětím tě do toho, jakmile se dozvím nějaké konkrétní podrobnosti. Není to vzrušující? Může to knihu znovu hodně zpopularizovat.“

„Jo, to je skvělé. Hele, už bych měla jet. Můžeme si promluvit později?“

„Rozhodně. Všechno bude v pohodě, drahoušku. Hlavu vzhůru a popřemýšlej o tom, co jsem říkala. Nech se inspirovat!“

Agentka zavěsila.

Aspen na telefon chvíli zírala a pak ho nevrle hodila zpátky do kabelky. Dojela domů, zaparkovala auto v garáži a vešla dovnitř.

Poté, co se z její knihy stal hit, vyměnila stísněnou garsonku za renovovaný dům ve West Village. Pokaždé když prošla dveřmi prostorného vzdušného domu s nádhernými okny a dřevěnou podlahou, pocítila vděk.

Vděk za to, že už nemusí škudlit, aby zaplatila účty, a večeřet převážně těstoviny.

Vděk za to, že si z hromady rukopisů vytáhli právě její knihu a ona si udělala jméno.

Vděk za to, že je zdravá, příčetná a tvořivá. Za to, že má sestru.

Dnes však bylo těžké cítit ryzí vděk. Protože pravda nejenže bolela. Pálila a spalovala a pustošila její srdce i duši.

Napsala jednu skvělou knihu – a tím to skončilo. Bez ohledu na to, jak tvrdě se učila řemeslu, četla a dlouhé hodiny pracovala, aby vytvořila co nejlepší příběh, její fanoušci s novými knihami nesouzněli.

Věděla proč. Bylo to její nejskrytější, nejtemnější tajemství. Tajemství, které neprozradila dokonce ani své agentce.

Aspen svou přelomovou knihu dokázala napsat jen díky tomu, že byla zcela autobiografická.

Zatímco si hryzala spodní ret, hodila plášť a kabelku na měkkou krémovou koženou pohovku a zamířila do kuchyně. Bílé mramorové pracovní plochy podél celé místnosti, vysoké červené stoličky a doplňky ve stejném odstínu dodávaly kuchyni dokonalý barevný soulad. Aspen bosýma nohama našlapovala po podlaze z ebenového dřeva. Bezmyšlenkovitě si uvařila cappuccino, přidala do něj skořici a usadila se ve svém oblíbeném plyšovém křesle s výhledem z okna.

Usrkávala horký nápoj a přemítala o svém dilematu.

Její první kniha zaujala čtenáře jen proto, že byla následkem zlomeného srdce a tryskala ze samotného jejího nitra. Postava Joshe byla založená na Ryanovi – největší lásce jejího života. Ryanovi, jejím profesorovi angličtiny z vysoké, který ji učil o poezii, učil ji o tom, jak žít život plný vášně a jak se ponořit do vlastního srdce, když si dodala odvahu a pokusila se tvořit. Ryanovi, který uprostřed Central Parku poklekl před koněm a kočárem do sněhu a požádal ji o ruku.

Ryanovi, který ji nechal stát před oltářem a s její údajnou kamarádkou a spolužačkou utekl do Kalifornie. Ryanovi, který byl inspirací pro Padesát způsobů, jak opustit milence a díky němuž se proslavila.

Přesto jí uloupil něco ještě vzácnějšího než její srdce.

Vzal jí tvořivost.

Aspen nad tou myšlenkou zaúpěla a pevně zavřela oči. Ze stránek té knihy doslova prýštily žal, vztek a vášeň. Mnoho kritiků se pokusilo její práci roztrhat. Tvrdili, že je její román rozvláčný a povrchní, a poukazovali na její neobratné pokusy napodobit Nicholase Sparkse, ale nic z toho nebylo důležité. Kniha se prodávala ve velkém, měla několik dotisků a inspirovala nekonečnou řadu napodobenin a licencí, od her přes umění až po zájem ze strany Hulu.

Nikdo netušil, že knihu napsala v pokoji, kde táhlo, dávala ji dohromady po nocích, brzy ráno a o víkendech, zatímco pracovala na plný úvazek jako vedoucí kanceláře na místní univerzitě. Nikdo netušil, že z ní ta slova vytryskla jako ze zuřícího démona, a ona to, co prožila, přeměnila ve velkolepý příběh o pomstě. Taková výzva jí svědčila, díky ní celá rozkvetla.

Nemusela nic vymýšlet, protože se to všechno stalo. Poslední dvě knihy vycházely z její fantazie. Domnívala se, že jsou lépe napsané a plné dobře vykreslených postav a exotických míst, které přitáhnou zájem čtenářů. Zdálo se, že její nakladatel je druhou knihou nadšený. O třetí byly jisté pochyby, ale dala si spoustu práce s úpravami a měla pocit, že na výsledek může být pyšná.

Mýlila se. Ty příběhy byly o ničem. Byly chytré, ale ploché. Na povrchu vše zdánlivě fungovalo, ale čtenáři se nedali ošálit. Na rozdíl od první knihy se se žádnou z postav neztotožnila. Její román nebyl prosycený syrovou vášní.

Byla podvodnice a všichni to věděli.

V domě vládlo ticho. Žádní mazlíčci, žádní milenci, žádný hluk. Postupně se jí podařilo si vybudovat život prostý emocí. Pracovala na knize, chodila na setkání se čtenáři, stýkala se s několika přáteli a přes internet mluvila se sestrou. Těch pár schůzek, na které si vyšla, v ní žádnou jiskru nezažehlo a vůbec nestálo za to. Není divu, že i její psaní vyšumělo, jako když necháte otevřenou láhev s limonádou.

Už neměla o čem psát.

Aspen dopila kávu, opláchla šálek a pak se rozhlédla po dokonalém domě, v němž žila dokonalý život – tak vzdálený té chudé dívce se zlomeným srdcem, jíž byla před čtyřmi lety.

A rozplakala se.

Kapitola 2

„Přijedu na návštěvu.“

Její sestra vypískla. Aspen doufala, že nadšením, protože jí došly nápady a odjet z města bylo to jediné, oč se ještě mohla pokusit. „Na jak dlouho?“

„Na léto. Mám nějaké… problémy. Potřebuju místo, kde bych mohla v klidu přemýšlet.“

Sierra byla o tři roky starší, rozvedená, panovačná a báječná. Přestěhovala se za manželem do Severní Karolíny, kde ji poté šokoval tím, že se zamiloval do svého šéfa.

Její sestra celou tu záležitost zvládla se svou obvyklou noblesou, obratem se s ním rozvedla a znovu začala studovat, aby pomohla své kariéře. Každý rok posílala bývalému manželovi a jeho novému muži pozdrav k Vánocům. Pracovala v místním obchodě, ale majitel ji vyhodil, protože se mu snažila radit, jak má vést svůj podnik, aby měl úspěch. Když obchod zavřel, Sierra si vzala půjčku, koupila ho a nyní řídila prosperující butik. Byla vážně drsňačka a vlastnila úžasnou sbírku bot, která Aspen připomínala postavu z knihy Jennifer Weinerové Zná ji jako svý boty. Až na to, že Aspen měla velikost čtyřicet a do sestřiných šatů ani bot by se nevešla. Ne že by to vůbec zkusila. Když jí bylo deset, Sierra ji ztloukla za to, že jí ukradla novou džínovou bundu. Aspen rodičům zalhala a tvrdila, že jí to udělaly děti na hřišti. Musela přetrpět setkání s ředitelem, kterému také lhala, aby sestru kryla, a tím si navždy získala Sieřin respekt.

Jasně, krev není voda.

„Mám vážně radost. Zoufale potřebuju něčí společnost. Kdy dorazíš?“

„Za dva dny. Právě balím.“

„Potíže s chlapem, nebo s knihou?“

„S knihou.“

„Dobře. To se dá vyřešit jednodušeji. Otevřu láhev vína. Pokud se něco změní, dej vědět.“

Sierra zavěsila. Aspen se usmála. Její sestra byla přímočará a nesnášela plané řeči. Možná to bylo tím, že se pohybovala ve společnosti náročných zákaznic, které dělaly humbuk ze špatně napsané cenovky nebo byly schopné ztropit scénu, pokud jim neseděla velikost, což Sierru nutilo, aby se mimo práci vyhýbala lidem, kteří jen plýtvali jejím časem.

Po probdělé noci se Aspen rozhodla poslechnout agentčinu radu a odjet z města. Nic nesnášela víc než sebelítost a po včerejšku s ní skoncovala. Musí vymyslet plán, aby z její další knihy byl zaručený trhák. Musela být živá, neotřelá a plná emocí. Musela oslnit.

Nejprve však potřebovala znovu uvolnit pramen inspirace a prostě jen tak sledovat lidi. Vyslechnout si nové příběhy, poznat něco nového. Byla si jistá, že jí Severní Karolína pomůže. Navíc se jí po Sieře stýskalo. Už to bylo pár měsíců, co se jim podařilo najít si čas na návštěvu.

Nechat New York za sebou byl zatraceně příjemný pocit.

O nějakých třináct hodin později Aspen vjela na jednoproudovou cestu, která bývala v létě vždycky přecpaná. Když projížděla městečkem Duck, chtivě se zahleděla na Duck Donuts – své nejoblíbenější místo na světě –, ale pak se znovu soustředila na cíl. Na jídlo, koktejly a nakupování bude mít spoustu času. Se Sierrou jim to šlo skvěle.

Provoz se konečně zmírnil a před ní se otevřela cesta do Corolly. Malé město nebylo tak přecpané jako jiné oblíbené destinace v Outer Banks a nepřitahovalo tolik turistů, tedy až na hlavní turistickou atrakci.

Divoké koně.

Konečně zajela k domu a vydechla úlevou. Protáhla se, vystoupila a zahleděla se na pláž, z níž vyzařovala podstata toho, co dělá ostrov ostrovem. Silnice, písek a příboj. Odpočinek a bezstarostná zábava. V nose ji šimral slaný vítr a kůže ji svědila z horka. Její tělo už vzdychalo očekáváním.

Jednopatrový citronově žlutý dům se pyšnil verandou, svěží zahradou, bílými okenicemi a šikmou střechou. Hlavní ložnice měla malinký balkon. Mezi dvěma smutečními vrbami byla natažená houpací síť.

Aspen vyšla po schodech, zaklepala na síťové dveře, aby na sebe upozornila, a vstoupila dovnitř. „Jsem tady!“ zakřičela a lokla si z láhve s vodou. Byla hrozně vyprahlá, protože si cestou nedovolila pít, aby se nemusela zdržovat zastavováním.

Její sestra s úsměvem od ucha k uchu vykoukla z kuchyně. „Potvora se vrací,“ poškádlila ji a krátce sevřela Aspen ve vřelém objetí. „Sakra, tady někdo potřebuje sprchu.“

Aspen na ni vyplázla jazyk. „Potřebuju si odskočit a něco k pití.“

„Tak běž, však víš kam. Postavím na čaj.“

Aspen vystřelila do koupelny, stylově zařízené v pískové a modré barvě, s ručníky se vzorem mušlí a svíčkou s vůní pláže. Její sestra byla praktická, ale zajímala se o módu a interiérový design a byla pyšná na to, že její domov působí originálně a zároveň je krásný. Aspen si najala dekoratérku, a tím to pro ni skončilo. A pokud šlo o módu? Milovala ji, ale její běžné oblečení se skládalo z tepláků, triček a bosých nohou. S výjimkou autorských turné opouštěla své útočiště jen zřídkakdy.

Když Aspen vyšla z koupelny, Sierra seděla na vysoké kuchyňské židli a pohupovala nohou v sandálu. Postrčila přes stůl růžovou sklenici a Aspen se dychtivě napila. Chladná sladká tekutina jí svlažila suché hrdlo a Aspen spokojeně vzdychla. „Tvůj čaj mi chyběl.“

„Můžeš si ho doma připravit sama.“

„Nevařím.“

Sierra zabručela. „Je to pití. To není žádné vaření.“

„To tvrdíš ty. Jak se vede?“

Sierra pokrčila rameny. Aspen si starší sestru pátravě prohlížela. Nikoho by nikdy nenapadlo, že jsou příbuzné, neboť se zevnějškem i životním stylem lišily jako den a noc. Aspen toužila cítit pod nohama beton a milovala uspěchaný chaos, který New York v každém ohledu nabízel. Její sestra se podobala matce – měla rovné vlasy barvy karamelu, oříškově hnědé oči a křivky, nad kterými muži slintali. U Aspen se projevily otcovy italské geny. Tmavé vlasy se jí divoce kudrnatily, jako by k ní ani nepatřily, její olivově zbarvená kůže se snadno opálila a oči měla matně hnědé. Také byla v rodině nejvyšší a vlastní nohy jí připadaly jako nohy hříběte, které ještě nedorostlo do dospělého dostihového plnokrevníka. Stručně řečeno, Aspen vždy bývala spíše nemotorná než elegantní. Postavu měla téměř chlapeckou a v mládí si závistivě prohlížela sestřino oblečení a modlila se, ať se ráno probudí se slušným poprsím.

Což se nikdy nestalo.

Co však bylo nejhorší? Zdědila otcův nos – příliš velký na její tvář –, který nenáviděla, ale příliš se bála jít pod nůž a nechat si ho upravit. Alespoň že obočí měla hezká. Plná a pěkně tvarovaná; vypadala, jako by na nich měla permanentní make-up. Koho by napadlo, že se obočí stane tak žhavou módní záležitostí? Díky němu se jí dostávalo většího množství komplimentů než díky čemukoli jinému – což bylo trochu smutné –, nicméně Aspen byla realistka. Nebyla ošklivá, pouze nebyla tak úžasně nádherná jako hrdinky, o nichž psala ve svých knihách. Za ta léta se ovšem se svou tváří i tělem smířila a nezabývala se tím, co nemá. Místo toho využívala ve svůj prospěch to, co má.

„Všechno je v pohodě,“ odvětila sestra. „Jenom nějak nevím, co dál.“

Aspen se opřela lokty o stůl. „Jak to?“

„Nikoho nemám. Je mi skoro třicet. Jednou chci mít děti.“ Obrátila oči v sloup. „Snažila jsem se, ale nepotkala jsem nikoho nového, s kým by se dalo randit.“

„To dává smysl. Tady už budou všichni volní chlapi probraní. Co turisti?“

Sierra zavrtěla hlavou. „Bože, ještě to tak. Jsem tady doma a nemám zájem o vztah na dálku. Nebo týdenní románek. To už mám za sebou.“

„Vždycky se mnou můžeš odjet do města. Tam je spousta mužů, ze kterých si můžeš vybírat.“

„Ne, díky, já jsem vesnická holka, zapomnělas?“

„Jako městská holka to nechápu. Když zrovna není léto, není tady co dělat.“

Sierra nakrčila roztomilý drzý nosík, který jí Aspen záviděla. „Přesto máš v plánu se ke mně na dva měsíce nastěhovat a hledat tu inspiraci.“

„To je něco jiného. Potřebuju napsat další knihu, ale musí být jiná. Podobnější té první.“

„První úspěch se nedá nikdy zopakovat. Lidi ti to nedovolí.“

Aspen se zaškaredila. „Dovolí, když to udělám správně. Jenom potřebuju pořádnou změnu, a tady přicházíš na řadu ty. Začneme zítra večer. Chci si vyrazit do toho nejznámějšího klubu, který tu máte. Porozhlédnout se tu a užít si letní atmosféru.“

Sierra si dlouze povzdechla. „V Corolle? Vážně, jestli hledáš nějakou akci, mělas zůstat ve městě.“

„Potřebuju změnu.“ Nevyslovila nahlas to, co jí bylo jasné. Potřebovala něco, co probudí její city. Nebo někoho. Cokoli, co vydráždí hormony a vyprovokuje ji. Pocity, které by mohla vtělit do stránek nové knihy, aby čtenáře vzrušila a nadchla. Nechtěla Sieře prozradit, že je v sázce celá její kariéra.

Obzvlášť když neměla ponětí, co by ji do toho správného rozpoložení mohlo postrčit. Tahle pitomá kariéra vůbec nedávala smysl. Nyní sice je lepší spisovatelka, jenže nedokáže čtenáře uchvátit tak jako tou zatracenou první knihou. Proč jsou tak paličatí? Proč když pořád chtějí v podstatě totéž, tak ji nakladatel tlačí, aby psala něco nového a neotřelého?

Z toho, jak se to všechno snažila pochopit, ji rozbolela hlava.

Sestra si ji prohlížela svým obvyklým pronikavým pohledem, který Aspen prozrazoval, že se ji chystá analyzovat. Dokonce i když je od sebe dělily jen tři roky, Sierra se po ztrátě rodičů pokusila převzít mateřskou roli. Aspen však nehodlala sestře větší odpovědnost dopřát a její rady odmítala, aby dokázala, že si svůj život dokáže řídit sama. V minulosti mezi nimi došlo k několika divokým hádkám, ale s přibývajícím věkem Sierra ustoupila, tedy až na občasnou promluvu do duše. Toto bude nejspíše jedna z nich.

„Dělám si o tebe starosti. Ve městě jsi úplně izolovaná a žiješ sama jen se svými vymyšlenými postavami. A i když jsem nadšená, že jsi přijela na návštěvu, je to jen proto, abys napsala další knihu. Dáš si někdy pauzu?“

Aspen potlačila hluboký povzdech a pokusila se být trpělivá. „Svoji práci miluju. Kdybych šéfovala miliardové společnosti, ptala by ses stejně?“

„Ano.“

Aspen se zazubila. „Asi jo. I když bych se vsadila, že se honíš úplně stejně.“

Lehce zamračený pohled Aspen prozradil, že se strefila. „To je něco jiného. Tady jsem obklopená lidmi. Nejsem celé týdny zavřená ve vlastním domě, kde nikoho nepotkám. Nejvážnější vztah máš s kurýrem, co ti vozí jídlo.“

„A vidíš, pořád jsme šťastní a spolu.“

Očividně podrážděná sestra zavrtěla hlavou. „Mám strach, že se schováváš před životem. Mám strach, že ti Ryan zlomil srdce tak, že další vztah nechceš riskovat. Mám strach, že se o tebe nikdo nestará, a já jsem příliš daleko, než abych ti mohla pomoct.“

„To je hodně strachů.“

„Aspen. Mluvím vážně.“

„Dobře, chápu.“ Natáhla ruku a poplácala Sierru po paži. „Jsem v pořádku. Přísahám. Miluju svůj život i psaní a na Ryana myslím už jen málokdy. Ale v jedné věci máš pravdu. Potřebuju si vyrazit a zažít nějaké dobrodružství. A hlavně se zajímavým mužem, který mi prozáří léto. A abych to dokázala… musíš si vyrazit se mnou.“

Sierra zvedla oči ke stropu. Dokonce i takové gesto bylo v jejím podání elegantní a mělo šarm Grace Kellyové. „Fajn. Vyrazíme si do klubu a budeme hledat sexy chlápky, jako jsme to dělaly, když nám bylo něco přes dvacet.“

Aspen nadšeně zvedla ruku. Sierra si s ní zdráhavě plácla.

„Už jsem si myslela, že mě v tom necháš, ségro. Vybalím a půjdu si zdřímnout.“ Usmála se a zamířila k autu. Měla z příštích několika týdnů a z toho, jak se věci vyvinou, dobrý pocit. Najde svou múzu, ohromí agentku a její kniha se zase dostane na seznam bestsellerů.

Tím si byla naprosto jistá.

„Tak tohle má být naše velká noc?“ sykla Aspen a zavrtěla se na dřevěné židli, aby se usadila o něco pohodlněji. „Pivo a nachos?“

Sierra si ji změřila povýšeným pohledem. „Můžeš si dát víno a chipsy.“

Aspen se naštvaně mračila. Zvenčí měla Beer Garden zajímavou atmosféru, ale návštěvníci nebyli zrovna ten typ lidí, s nimiž by měla náladu se družit. Podnik byl zastrčený do jednoho ze zadních dvorků mimo hlavní ulici a bar i stolky stály na trávníku. Všechno bylo stlučené z vybledlého naplaveného dřeva. Kolem postávaly hloučky lidí a čekaly, až se uvolní místo u některého ze stolů. Aspen se do plic dral horký vzduch a na kůži ji svědil pot. Nikdy netoužila po klimatizaci tak jako právě teď.

„Je vážně vedro,“ prohlásila a potáhla si bílý krajkový top, který ještě před hodinou vypadal upraveně a čistě. Džínové šortky měla provlhlé a lepily se jí na zadek způsobem, který nebyl právě hezký. Chtěla si nechat rozpuštěné vlasy, aby vypadala sexy a svůdně, ale kudrny se natáhly do neuvěřitelné délky a ona vypadala, jako by vypadla z osmdesátých let. „Přestaň se posmívat mým vlasům. Proč jsi mi neřekla, že strávíme večer ve venkovní výhni? Navíc jsi mě ještě vůbec nikomu nepředstavila. Kde mám přijít k novým zážitkům, když se s nikým neseznámím?“

Zdálo se, že Sierru její stížnosti nezajímají.

„Tvrdilas, že chceš vyrazit někam, kde je živo a hraje hudba. Tohle místo je plné lidí, které neznám. Místní se přes léto raději drží mimo hlavní turistické zóny, třeba v obyčejných barech, kde mají dobré jídlo. A tvým vlasům se neposmívám. Spíš si dělám starosti, že jsou jako smrticí zbraň.“

„Děsná legrace. Kdy začnou hrát?“

„V deset. To už jsem obvykle v posteli. Vědělas, že po páté si můžeš koupit drink za poloviční cenu?“

Aspen se ušklíbla a lokla si piva. „Není divu, že nepotkáváš žádné nové muže! Je teprve devět. No tak, musíme trochu vylézt z komfortní zóny. Objednej další rundu a jdeme se družit.“ Vytáhla dvacetidolarovou bankovku a strčila ji sestře do ruky.

Sierra zamrkala. „Ještě jsi nedopila tohle.“

„Chci být připravená. Dá se tady jít i někam dovnitř?“ Ohnala se po komárovi. „Venku to zrovna moc nemusím.“

„Jo, to vím.“ Sierra zavrtěla hlavou, ale popadla bankovku a zamířila k baru. Aspen si mezitím prohlížela shromážděný dav a zvažovala své možnosti. Místo halily stíny zapadajícího slunce, ale kolem byla rozvěšená světla, která vytvářela atmosféru jako na večírku. Kapela se už chystala a postupně se shromažďoval slušný dav. Dobře. Možná si zatančí a narazí na nějakého sexy chlapíka. Muže s rameny, která vyplní celé dveře, ostře řezanou čelistí a hustými blond vlasy, jako má Chris Hemsworth. Podívá se jí upřeně do očí, jí přeběhne mráz po zádech a bude vědět, že ji chce.

Možná dokonce dojde i na sex.

Každý přece může o něčem snít.

S povzdechem se otočila a spočinula pohledem na muži u baru. Její pozornost upoutalo, jak je vysoký – a pak už se nedokázala odvrátit, protože byl až absurdně přitažlivý.

Byl obrovský, téměř metr devadesát vysoký a měl mohutné svaly. Ale ne přehnaně mohutné. Velké ruce se opíraly o pult, chodidla byla lehce rozkročená. Vypadal, jako by se chystal k boji. Tmavé vlasy měl trochu dlouhé, lehce rozcuchané a místy zvlněné. Dokonce i takto na dálku se jejich prameny leskly, což v Aspen probudilo jistou žárlivost. Měl klasické rysy: římský nos, hranatou čelist, ostře řezané lícní kosti, a proboha, měl na bradě důlek, nebo si to jen představovala? Obočí měl hustá a divoká. Oblékl si rozedrané džíny a na širokých ramenou se mu napínalo jednoduché tričko. Z davu dobře oblečených bavících se lidí na první pohled vyčníval, jako by mu bylo úplně fuk, co si kdo myslí.

Na paži mu ovšem visela drobná blondýnka. Doslova visela. V podstatě svírala jeho biceps a zírala na něj s takovým obdivem, až sebou Aspen trhla.

A co na tom bylo nejhorší? Vypadalo to, že toho muže vůbec nezajímá. Zdálo se, že žena neustále brebentí v zoufalé snaze upoutat pozornost, zatímco on s lehce svraštělým čelem přikyvoval a soustředil se na televizor zavěšený za barem.

Vážně to působilo nechutně.

Ano, vypadal úžasně, ale takové chování by si žádná žena neměla nechat líbit. Aspen se zamračila a už se chystala k nim zamířit a trochu té blondýnce domluvit. Pokud mají rande a on ji takto ignoruje, nevěstí to ohledně dalších schůzek ani vztahu nic hezkého.

Sierra se vynořila vedle ní a strčila jí pití. „Na co to tak zíráš?“

Aspen škubla hlavou. „Na koho. Na tamhletoho chlápka. Pěkně mizerný společník.“

Sestra zamžourala a pak zavrtěla hlavou a rozesmála se. „Aha, to je jenom Brick.“

Aspen zamžikala. „Kdo?“

„Brick. To je jeden z místních. Má podnik, co pořádá výlety. Je to největší lamač srdcí v Corolle.“

„Chceš mi tvrdit, že se jmenuje Brick? Jako v –“

„V Kočce na rozpálené plechové střeše. Jo, nedělám si srandu.“

„Bože, ten film miluju,“ zamumlala a zachvěla se při vzpomínce na mladého Newmana a jeho drsňácké manýry. Dokonce i když ho Elizabeth Taylorová nepřitahovala tak jako jeho kamarád.

Sierra se mračila a poněkud divoce cucala brčkem pití. „Jo, protože máma nás naprosto nepřipravila na skutečný život. Pouštěla nám všechny ty směšné klasické filmy a přiměla nás věřit, že takoví muži skutečně existují. To jí nikdy neodpustím.“

Aspen měla pro sestřinu hořkost porozumění. Máma strašně ráda sledovala filmy a své dcery uvedla do nekonečného kolotoče nádherných okouzlujících mužů a žen, do nichž se ti krasavci v pravém hollywoodském stylu zamilovávali. Máma byla romantička, která se za otce provdala tři měsíce poté, co se seznámili, a nikdy ho nepřestala milovat. Měli idylický život až do chvíle, kdy se jejich jednomotorové letadlo cestou na dovolenou zřítilo. Aspen to vnímala tak, že její rodiče zemřeli tak, jak žili. Spolu, beznadějně zamilovaní, s tragickým koncem jako ve filmu. Bylo to zdrcující, ale příhodné.

Sierra to viděla jinak. Tvrdila, že byli úplní blázni, když letěli nějakým otlučeným letadlem s pilotem, kterému zaplatili bokem, aby ušetřili pár dolarů.

Rozvod se na sestře podepsal a bylo jednodušší vinit ze všeho mámu. Aspen se však svého idolu musela zastat. „Milovala ten pohádkový příběh. Táta byl její životní láska. Jediná a pravá. Věřila, že takovou můžeme najít i my.“

„Jo, a jak se ti to daří?“

Aspen nakrčila přerostlý nos. „Moc dobře ne, ale pořád máme dost času, abychom našly svůj sen.“

„Manželství žádný sen není. Místo blbostí jako Nezapomenutelná láska nebo Casablanca nám měla pustit Zbouchnutou. Takoví chlapi tady pobíhají. Na nás čeká jenom porno, lži a ošklivost.“

Aspen už z toho začínala být deprimovaná. Sestra by vážně potřebovala terapii nebo muže, který jí opět dá naději. Zatímco Aspen po ztrátě rodičů hluboce truchlila, Sierra dala přednost vzteku a činorodosti a pustila se do všeho, co bylo třeba, aby jako sirotci přežily. Naštěstí už byly obě plnoleté a peníze z pojistky je dostatečně zajistily. Ale emocionálně?

Aspen napadlo, jestli se přes takovou traumatizující ztrátu vůbec někdy přenesou.

„Pustila nám Takoví jsme byli,“ podotkla Aspen. „Ten byl tragický. Žádné šťastně až do smrti. Jenom slzy.“

„Takhle by to skončilo s Brickem. Navrhuju nechat ho být.“

Muž u baru opět přitáhl její pozornost. Blondýna roztomile našpulila pusu a bujnými ňadry se mu přitiskla k boku. Věnoval jí krátký pohled, opět přikývl a s očividným nezájmem zvedl sklenici s pivem. „Proč? Nevypadá jako okouzlující typ.“

Sierra se zazubila. „Věř mi, je. Jeho pověst ho předchází. Nejlepší bude držet se od něj dál a srdce nechat někde v bezpečí.“

Aspen na sestru zůstala zírat. „Děláš si ze mě legraci? Protože to zní směšně.“

„Ne, mohlo by to vypadnout přímo z jedné ze tvých knih. Všechny ženy, které se s ním zapletly, skončily se zlomeným srdcem. A nemyslím tím jen nějaký šrám na duši nebo pár slz. Mluvím o týdnech pláče a pár kilech nahoře. Ten chlap by měl mít na sobě varování.“

„Zní vážně hrozně,“ poznamenala lehce vzrušeně Aspen.

Mlčky dvojici sledovaly. Blondýna nyní upíjela víno a hleděla na muže s výrazem bezmocného žalu, jako by si uvědomovala, že jeho obranu nedokáže prorazit.

„Víš, že voní jako sušenky a koření? Je to jako afrodiziakum,“ pokračovala Sierra.

„Zkusilas s ním někdy jít na rande?“

Sierra se zarazila. „No…“

„Nekecej!“

Sestra si povzdechla. „Bylo to v zimě a já si připadala osamělá. Rád chodívá do Sundogs, takže jsem ho tam zahlédla a dali jsme si spolu drink. Prostě řekněme, že svůj nezájem nijak neskrýval.“

„Mizera. Jak by tě někdo mohl odmítnout? Každý by tě chtěl.“

Sierra ji vděčně poplácala po rameni. „Dík. Bylo to tak nejlepší. Upřímně řečeno, věděla jsem, že se k sobě nehodíme. Co do vzhledu se mi líbí, ale opravdová jiskra mezi námi nepřeskočila.“

„Fajn. Ale já to prostě nechápu. Jasně, je to fešák, ale povahu má děsnou. Jak se do něj může nějaká žena zamilovat?“

„Nemám tušení. Ale taky jsem slyšela – no, to nic.“

Aspen jí pohrozila prstem. „Tak takhle ne. Koukej tu větu dokončit.“

„Slyšela jsem, že v posteli je úžasný.“ Sierra ztišila hlas. „Tak dobrý, že se až rozpláčeš.“

Zalila ji vlna děsu. „Bolestí, nebo rozkoší?“

Její sestra pokrčila rameny. „Možná obojím. Kdo ví?“

Aspen přemítala, co by ji při sexu přimělo plakat. S Ryanem hodně sténala, ale šlo spíše o spojení dvou srdcí než o fyzickou potřebu. Tak strašně ho milovala, že její tělo následovalo emoce. Nikdy nezažila divoký chlípný sex jen pro uspokojení potřeby se uvolnit.

Možná něco opomněla.

Možná že kdyby si takto nevázaně užila, dokázala by napsat dobrou knihu.

Zatímco kapela začala hrát nabuzenému davu, Aspen na to nemohla přestat myslet. Brick se nad svou partnerkou konečně smiloval a zaplatil barmanovi. Aspen obdivovala, že je blondýnka schopná chůze, neboť se k němu celým tělem tiskla, nejspíše v posledním zoufalém pokusu ho zaujmout. Zdvořile ji držel za loket a vedl ji davem, ale Aspen by se vsadila, že v jeho posteli se dnes v noci plakat nebude.

Brick vypadal, že pro něj rande skončilo.

Sierra zavrtěla hlavou. „Chudinka.“

„Tak jo, nepřijela jsem sem, abych dostala depresi z toho, že je moje sestra nešťastná. Pojďme si zatancovat.“

Popadla Sierru, vtáhla ji do masy pohybujících se zpocených těl a pokusila se poddat hudbě. Prohodila pár slov s několika muži, ale nedostala se dál než k povrchní konverzaci a nabídce drinku. Pozdě v noci se odvlekla do postele a usnula s myšlenkou, zda vůbec kdy dokáže napsat výjimečnou knihu, když nedokáže najít nic výjimečného, o čem by mohla psát.

Kapitola 3

Brick Babel potřeboval zázrak.

Smůla, že už na zázraky nevěřil.

Rozladěně hleděl na prázdnou čekárnu a kroužil v hrnku zvětralou kávou, jako by to bylo vybrané víno. Bylo jasné slunečné letní odpoledne a nikde nikdo. Jistě, byla středa, ale Maleficentiny divoké výpravy! měly plno. Když Maleficent projížděla kolem, věnovala mu triumfální úsměv a předstírala, že mává, ačkoli mu ve skutečnosti ukazovala vztyčený prostředníček.

Stejně jako její jmenovkyně v sobě vážně měla čarodějnickou krev. Brick ji doslova přistihl při tom, jak mu na práh pokládá trs nějakých divných svázaných větviček. Když se je pokusil vyhodit, začal se z nich linout jakýsi ohavný zápach a on celý týden páchl jako tchoř.

To jeho podnikání v konečném důsledku také právě nepomohlo.

Potlačil povzdech, podíval se na hodiny a odloudal se dozadu. Na okružní jízdu ve tři odpoledne si nikdo místo nezamluvil, ale stále doufal, že na termín v šest to bude jiné. Postavil hrnek do dřezu a začal zvažovat své omezené možnosti.

Jeho podnik šel ke dnu.

Bylo načase čelit realitě a začít plánovat. Když mu děda Ziggy odkázal svou milovanou výletní kancelář v Outer Banks, Brickovi to vyrazilo dech. Jistě, měl v paměti ty skvělé časy, které s mámou během prázdnin strávených v Corolle prožívali. Vzpomínal si, jak seděl vedle dědy v otevřeném jeepu poskakujícím po dunách při honbě za divokým mustangem, připomínajícím ducha. Na dědečkovi miloval spoustu věcí: vůni dýmky z třešňového dřeva, jeho sukovité silné ruce, když Brickovi svíral ramena a mluvil o předávání odkazu, rodině a ochraně přírody. A především to, jak se v jeho společnosti cítil. Nejenže si připadal milovaný, ale také měl pocit, že ho někdo vnímá. S dědou Ziggym se mohl bavit o čemkoli, aniž by se cítil jako hlupák. Poté, co je jeho táta po jeho narození opustil a vydal se tam, kde je tráva zelenější, děda pro Bricka představoval jediný mužský vzor a otcovskou postavu.

Brick však nečekal, že zdědí krachující turistickou kancelář ve vzdáleném městě na pobřeží. Chystal se lovit větší ryby a dobýt velkoměsto. Pak ovšem dědeček zemřel a právník mu oznámil tu dobrou zprávu.

Vypadalo to, že on je jediný, komu ji děda mohl odkázat.

Smůla, že na něj zároveň padly ohromné dluhy, které ho ničily. Už rok se snažil udržet nad vodou. Pokud nesežene hromadu turistů, nové auto, dalšího průvodce a pár tisíc dolarů potřebných k tomu, aby mu dům nespadl na hlavu, bude nucen vyhlásit bankrot.

Brick byl v háji.

Podařilo se mu zradit dědečkovu důvěru. To bolelo víc než být na mizině a následně i bez domova.

Hodláš tady fňukat jako batole, nebo ten problém nějak vyřešíš? Máš svobodnou vůli. Vybereš si sebelítost, nebo se budeš snažit, abys našel nějakou cestu ven?

V uších mu zněl dědův hlas. Obvykle ho to povzbuzovalo. Dnes už ale neměl žádnou energii. Celý rok se dřel dnem i nocí, aby z ničeho vybudoval finančně životaschopný podnik.

Možná bych neměl chuť brečet jako malé děcko, kdybys tady vybudoval alespoň něco, co by neslo zisk, odsekl. Nechals mi tu problém, ale ani náznak řešení.

Mrzutý smích ho překvapil. Už mi nezbyl čas. To mi taky budeš vyčítat?

Brick se otočil, aby se ujistil, že na jeho myšlenky skutečně neodpovídá nějaký duch, ale kromě skřípajících trubek a hlasitého hovoru z obchodu se suvenýry, stojícího poblíž, tu nic nebylo.

Zalomcovaly jím pochyby. Obviňovat dědečka bylo snadné, avšak byl to Brick, kdo podnik nedokázal zachránit. Vážně si představoval, že ho obyvatelé městečka zahrnou láskou a podporou a pomohou mu zachránit Ziggyho výlety jen proto, že sem v dětství párkrát přijel na návštěvu? Věří snad, že žije v jednom z těch filmů, co dávají na Hallmarku?

Nikdo ho tu nezná. Nikdo mu nevěří. A nemá žádné zkušenosti s výpravami po ostrovech nebo s divokými koňmi.

A po tom, k čemu došlo s Anastasií, ho jeho pověst předcházela.

Nikoli v dobrém.

Všechny tyto úvahy zahnal, protože netoužil se jimi zabývat. Musel se soustředit na budoucnost dědečkova odkazu a najít způsob, jak ho zachránit. Na dům už měl nejvyšší možnou hypotéku, ale vzhledem k tomu, jak byl v podnikání obratný, si byl Brick jistý, že financování zajistí. Sestavil tabulky, finanční rozvahu a ambiciózní marketingový plán, přičemž položku po položce provedl analýzu nákladů. Sehnal si dodavatele za rozumnou cenu a spočítal si, že obstará dostatečné záruky, aby půjčka prošla.

Jenže v bankách se ani nesnažili předstírat zdvořilost. Když se pokusil získat podnikatelskou půjčku, poslali ho k čertu. A letos na jaře ho stálo hromadu peněz vydláždění parkoviště, protože jeho jediným dalším spolunájemcem byl plážový obchod, který patřil mladé trojici, která s oblibou kouřila trávu a pořádala mezi věšáky s tričky ve svém obchodě party pro kamarády.

Zvonek se vesele rozezněl a Brick pocítil příval naděje.

Jenže místo zákazníka vešel dovnitř svým obvyklým ležérním krokem Marco. Mladík se zářivě usmíval a na sobě měl jasně žluté tílko s obrázkem mořské želvy, rozedrané šortky a žabky. Jeho knír Brickovi připomínal pornofilmy ze sedmdesátých let. Na šňůrce kolem krku měl pověšené sluneční brýle. Snědá pokožka mu zářila zdravím a Brick na okamžik pocítil nehezkou žárlivost.

Nežárlil na Markův vzhled, ale na jeho bezstarostný veselý výraz.

„Čau chlape,“ pozdravil Marco, jehož sandály pleskaly o podlahu. „Jak se vede?“

„Dobře. A tobě?“

„Skvěle. Viděls ten dav lidí, co dneska ráno dorazil? Vyprodal jsem jednu zlevněnou mikinu. Rezervovali si nějaké výlety?“

„Ne, už měli namířeno domů, takže bohužel.“

Marco zavrtěl hlavou, až mu rozcuchané hnědé vlasy poletovaly kolem obličeje. „To je naprd. Hele, mohl bych si půjčit čistič na trubky? Vzadu se mi to nějak zatopilo.“

„Jasně. Potřebuješ pomoc?“

„Ne, když to nepůjde, zavolám kámoše. Kdy máš další výlet?“

Brick se snažil zachovat klid. „Asi v šest. Dneska odpoledne je tu klid.“

„Jasně. Když budeš mít čas, stav se a pokecáme. Mám pár sendvičů navíc. Jsou tam i Burger a Patsy. Jestli máš chuť, můžeš si dát něco z našich zásob.“ Marco na něj mrkl. „Ziggy k nám chodíval každou středu. Říkal, že uprostřed týdne je fajn se zresetovat, jestli mi rozumíš.“

Blbost. Jeho děda že kouřil trávu s touhle bandou podivínů?

„Díky, ale musím dohnat nějaké papírování.“

Lež ho téměř pálila na jazyku, ale Marco jenom přikývl. „V pohodě, chlape. Přijď kdykoli.“

Brick přinesl čistič a podal mu ho. Marco pokynul rukou. „Dík, vrátím.“

„Nech si ho. Mám náhradní.“

„Bezva, chlape!“

Odloudal se pryč a nástrojem přitom pohupoval v ruce. Brick zavrtěl hlavou. Nedokázal pochopit, jak se Markovi daří vydělat na nájem nebo mít vůbec nějaký zisk, ale třeba potají pašuje drogy. Dá se vůbec na trávě ještě slušně vydělat, když je v podstatě legální? Marco však Brickovi nepřipadal jako dealer. Spíš jako požitkář. Vyprávěl mu, že si s kamarády podnik koupili před dvěma lety poté, co do Outer Banks přijeli na dovolenou. Usoudili, že toho krysího závodu už mají dost, dali dohromady peníze a pronajali si to tady.

Kdo má ve dvaadvaceti dost krysího závodu?

Brick kdysi snil o všem, před čím Marco utekl. Jeho život však představoval řadu promarněných příležitostí, až se nakonec smířil s tím, že to, o čem snil, mu není souzeno. Pokaždé když se naskytla šance na něco velkého, život mu hodil klacek pod nohy. Bude lepší se s tím vyrovnat a ze všech sil se snažit, aby uspěl s tím, co mu bylo dáno.

Brick se poškrábal na hlavě a pokusil se znovu soustředit na práci. Je nutné, aby zaplnil místa na výlet v šest, a má na to tři hodiny. Navýšil výdaje na inzerci, aby oslovil davy letních turistů, a roznesl poukázky do všech místních podniků.

Usadil se před počítačem, otevřel si facebook a instagram a narychlo zveřejnil nabídku speciálního výletu při západu slunce. Na poslední chvíli ještě přihodil bezplatný přípitek šampaňským. K čertu s tím. Skočí do krámu s alkoholem, koupí láhev levného prosecca a pár plastových kelímků a sehraje s tím přípitek při západu slunce.

O několik hodin později stály láhev šumivého vína a kelímky bez povšimnutí na stole.

Brick si sbalil věci, otočil cedulku na Zavřeno a šel se někam napít.

Příštího dne ráno seděla Aspen u provizorního psacího stolu, který si vyrobila z jednoho ze sestřiných skládacích stolků. Uplynulou hodinu strávila tím, že si vytvářela dokonalý pracovní prostor, aby se neměla nač vymlouvat, přestože věděla, že když se jí psaní daří, jde to klidně třeba za jízdy v autě. Zatímco pokud se psaní nedařilo, inspiraci nedokázala přinést ani vila na pobřeží.

Zářivě žlutý ubrus s vyšívanými barevnými motýly jí dodá energii. Natrhala voňavé květiny a dala je do světle modrého džbánku, který postavila do rohu stolu. Plážové křesílko vybavila bederním polštářem a donesla si oblíbenou láhev na vodu s nápisem Art Harder, Motherfucker – což byl hezký kousek merche z obchodu Chucka Wendiga. Notebook měla otevřený a v něm poznámky k příští knize.

Kéž by jen dokázala něco napsat.

Aspen podrážděně vydechla a začala netrpělivě poklepávat prsty do stolku pokrytého motýlím ubrusem. Napadlo ji, že zatímco bude čekat na múzu, pohraje si s pár myšlenkami inspirovanými místem, kde se nyní nachází. Základní představa byla slušná: televizní či filmová hvězda přijíždí do městečka na pobřeží, aby tu natočila film, a zamiluje se do nevrlého majitele penzionu. Je to otec samoživitel s dvouletým synem, jemuž se snaží vytvořit stabilní domov a vydělat dost peněz, aby oba uživil. Jeho penzion se rozpadá a potřebuje opravit, což si však nemůže dovolit. Hrdinové, vycházející z místního koloritu – v tom jí pomůže léto, které tady stráví –, se od prvního okamžiku nesnášejí. Ona ho považuje za mrzoutského hrubiána. On si o ní myslí, že je bohatý rozmazlený spratek. Ano, známé motivy – nepřátelé, kteří se změní v milence, mrzout a optimistka, osamělý otec a hrdinka, která se ocitla v pro ni zcela neznámém prostředí.

Něco je svede dohromady – Aspen si ještě nebyla jistá, co to bude – a postupně se do sebe zamilují. Hrdinku ovšem povolají zpátky do Hollywoodu, kde dostala velkou roli, a on musí zůstat ve městě se synem. Pokoušejí se o vztah na dálku, ale ten se rozpadne a oni ho ukončí, neboť si uvědomí, že patří do dvou různých světů. O tři roky později je ona na vrcholu kariéry a zasnoubená, ale nikdy na něj nezapomněla.

Ve svatební den si hrdinka uvědomí, že se nemůže vdát, protože hrdinu stále miluje. Nechá stát snoubence před oltářem a odjede vyhledat majitele penzionu. Pro svou lásku riskuje vše. Aspen věděla, že se jedná o slušný příběh, ale něco mu chybělo. A minulou noc, zatímco sebou házela a převalovala se v posteli, ji to konečně napadlo.

Bestseller z knihy udělá její konec.

Protože čtenáři se nikdy nedozvědí, jak se hrdinka rozhodla.

Konec.

Bylo to ďábelské. Brilantní. A riskantní.

Teď už jen stačí to napsat.

To by ji zabilo.

Čím víc přemýšlela o tom, co všechno musí splnit, tím větší panika se jí zmocňovala.

Sakra.

12605.

Brick.