Přeložila Jana Vlčková

PENELOPE IN RETROGRADE

Text copyright © 2023 by Brooke Abrams

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Jana Vlčková, 2025

ISBN 978-80-249-5804-0

Pro Matta, který mě vždycky bere takovou,
jaká jsem.

Ó, nepřísahej k luně nestálé,

jež každý měsíc tvář svou mění.

— William Shakespeare: Romeo a Julie

Kapitola 1

Kdyby nebylo Romantiček, teď bych tady nebyla.

Čistě pro úplnost – pod pojmem „tady“ si představte letiště v San Diegu v jednom z nejrušnějších cestovatelských dnů v roce: den před Díkůvzdáním. Je to peklo. Vlastně je to spíš místo, kde se zastavíte cestou do pekla. Očistec? Předpeklí? Dopravní inspektorát? Jsem založená víc duchovně než nábožensky, proto mi přesný termín uniká. Vím však, že jakkoliv je tohle letiště hlučné a přeplněné, není to peklo. Peklo je místo, kam se chystám.

Na Díkůvzdání se v peklo mění dům mých rodičů.

Uplynulých deset let jsem se tomu místu úspěšně vyhýbala, jako když se mistrovi zločinu daří držet se krok před rukou zákona. Na mobilu mám nastavené upozornění, které mě varuje měsíc, dva týdny a tři dny před hlavními svátky, abych se postarala, „že mi do toho zase něco vlezlo“, takže mám pořád nějaký vražedný termín, který musím stůj co stůj dodržet, trápí mě chřipka a ne a ne se jí zbavit, anebo mě havárie nepustí z bytu. Když je nejhůř, ničí mě všechny tři nesnáze najednou. Co se týče výmluv, vedu si pečlivé poznámky, takže se nikdy neopakuju a mám jistotu, že nevznikne samostatný konflikt spojený s mým předstíraným konfliktem zájmů. Být ztracenou existencí rodiny vyžaduje hodně plánování.

„Penelope, opravdu nechceš, abych poslala tatínka a on tě vyzvedl?“ Moje máma, Silvia Banksová, ztiší do telefonu hlas. „Vůbec se mi nelíbí představa, jak potmě máváš na taxík. Není to bezpečné. Kvůli Správě dopravní bezpečnosti všichni taxikáři vědí, že cestující nejsou ozbrojení. To už můžeš rovnou držet obří ceduli s nápisem Unes mě.“

Dámy a pánové, moje matka.

„Tak zaprvé – bydlím v San Franciscu, ne v Jižní Dakotě, a umím se o sebe postarat.“ Zavrávorám pod tíhou tašky, kterou jsem si přehodila přes rameno, a snažím se nepřevrhnout přepravku na kolečkách, v níž vezu svého obstarožního pomeraniana Ozzieho. „Zadruhé se domnívám, že mávání potmě na taxík nepřipadá na letišti v úvahu, aspoň ne v posledních deseti letech, a zatřetí nikdy nechodím ozbrojená, pokud nepočítáš dezinfekční gel na ruce jako zbraň, což asi tak trochu je, když někoho donutíš, aby ho vypil. Přinejmenším bych ho tím mohla oslepit.“

„Penelope, já vím, že považuješ mě a tátu za staromódní, ale zločin patří k věcem, které z módy nikdy nevyjdou.“

Skutečně svoje rodiče za staromódní považuju. Vlastně jsem ochotná se vsadit, že jako staromódní by je vyhodnotila větší část lidí narozených po roce 1970. Na jejich obranu musím uvést, že staří jsou. Oběma se blíží osmdesátka a jsou tak směšně slušní a formální, že by znervóznili i seriózní Marthu Stewartovou. Aby bylo jasno, mluvím o Martě Stewartové z doby, kdy ještě nevařila s raperem, který si říká Snoop Dogg. Na rozích prostěradel vážou uzly jako v nemocnici, aby byla krásně napnutá, pod skleničky si dávají tácky a přejí si, aby jejich dcery měly slušná a spolehlivá zaměstnání s příspěvky na zdravotní pojištění. Dále by dali přednost tomu, aby jejich dcery se třemi křížky na hřbetu byly řádně vdané – a také tak zůstaly –, ale neřeší, jestli je vybraný jedinec muž, žena, nebo jakékoliv pohlaví mezi tím. Jsou staromódní, ne kreténi.

Já prakticky žádným z těchto výdobytků nedisponuju, takže pro rodiče zůstávám věčnou záhadou. Jsem středně úspěšnou autorkou romantických knížek, což znamená, že honoráře nejsou špatné, ale nedá se na ně spoléhat. Totéž se dá říct o jakémkoliv vztahu, ve kterém jsem byla a který nezahrnoval fiktivní postavu, již jsem napsala. Byla jsem vdaná – s důrazem na minulý čas – a nikdy jsem nevlastnila jediný tácek pod skleničku. Pro naše jsem lidskou verzí rostliny žijící ze vzduchu – jsem živá a daří se mi, ale oni tak docela nechápou, jaká věda se za tím skrývá.

„Hned jak spolu domluvíme, mami, zabukuju si spolujízdu. Dělám to pořád. Dokonce v preferencích uvádím, že cestuju výhradně s lidmi, kteří nejsou únosci nebo vrazi. Zatím mi to vždycky vyšlo.“

„Mně se tyhle spolujízdy nelíbí.“ Mámin hlas zní tlumeně, nejspíš se cpe miniaturním větrníčkem, které schovává ve spíži. „Moje instruktorka vodního aerobiku při jedné takové chytila muňky. Máš něco, na co by sis mohla sednout?“

Nemám dost energie, abych rozptýlila matčin strach o mé genitálie, zvlášť teď, když se Ozzie s vervou pustil do škrábání rohu přepravky. Šťouchnu do něj bokem v naději, že dvoukilová koule chlupů pochopí můj vzkaz.

„Slibuju, že filcky nechytím, mami,“ zahlaholím možná až příliš hlasitě vzhledem k tomu, jak je východ z terminálu ucpaný. Povytažená obočí ani opovržlivé pohledy mi nevadí. Živím se totiž popisováním sexuálních scén. Těchhle lidí se nebojím. „Teď už musím jít, jestli mám přijít včas na přípitek.“

„Dobře, drahá. Ach, ještě jedna věc. Vzala sis na sebe něco hezkého, anebo jenom to, co nosíš vždycky?“

„Vlastně jsem úplně nahá. Prostudovala jsem si, jak fungují aukce dobytka, a usoudila jsem, že bude lepší, aby ten šťastlivec, kterého jsi k nám nalákala za účelem neformální seznamky, předem věděl, co kupuje. Dokonce jsem uvažovala, že ty nejlepší části patřičně označím jako v řeznictví kusy hovězího.“

„To není legrační a já doufám, že nemáš v plánu být u stolu vulgární před novým společníkem tvého otce. Nikoho ti nedohazuju. Jenom nemám ráda, když se nás u stolu sejde lichý počet, a Martin neměl kam jít. Ve městě nikoho nezná. Pochází z Kentucky. Na tatínka učinil velký dojem. Ve svém ročníku na Yale absolvoval s nejlepším výsledkem, jak jistě víš.“

Ano, vím. Od osmi hodin dnešního rána, kdy se moje matka rozhodla poctít mě dobrou zprávou a oficiálně mi řekla o pánovi, který se k nám ve svátek připojí u slavnostně prostřeného stolu. A tak vím o Martinu Butlerovi všechno, co se dá vědět, aniž bych si ho musela vyhledat na internetu. Přesně takhle zoufale se moje matka snaží, abych se zamilovala a měla s Martinem Butlerem sto dětí. Protože zamilovat se a mít děti je podle mé matky a většiny filmů z Hallmarku odpověď na všechny vaše problémy.

„Jsi tam pořád, Penelope?“ Matčin hlas mě ostře vrátí do přítomnosti. „Ještě jsi ani nedorazila, a už mě ignoruješ.“

„Tebe není možné ignorovat, mami. Jsi jako jeden z těch nafukovacích reklamních poutačů před autosalony, co se kymácí a divoce mává rukama.“

„Tohle jsem radši neslyšela, Penelope.“

Typické.

„Zmínila jsem se, že se tvoje sestra domnívá, že Martin vypadá jako ten slavný Christopher? Jak jenom říkala, že se jmenuje…“

„Doufám, že Walken.“

„Hemsworth!“ vykřikne, jako by právě trefila bingo. „V každém případě je velmi pohledný a vzdělaný. Řekla jsem mu, že píšeš knihy, a zdálo se, že to na něho udělalo dojem.“

„A řekla jsi mu, že také umím číst? Anebo že zvládnu za chůze zazpívat hymnu pozpátku, a ještě při tom žvýkat? Co moje prsa? Ze zkušenosti vím, že se mužům opravdu líbí.“

„Nechápu, proč si dělám starost, aby tě někdo neunesl.“ Matka zasténá. „Do hodiny by tě vrátil. Mazej domů, a pro lásku boží, už nepij nic s obsahem kofeinu!“

„To ti neslíbím.“

Ukončím hovor a dřepnu si na prázdnou židli v rychlém občerstvení. Z vůně slaných hranolků a horké feferonkové pizzy mi kručí v žaludku. Moji rodiče patří k typu lidí, kteří jsou přesvědčeni o tom, že nejlepší je podávat večeři v časovém horizontu tří hodin. Začíná to půlhodinkou vyhrazenou na koktejly a konverzaci, což znamená, že pokud se teď nenajím, zemřu hlady s martini v ruce.

Ozzie, uvězněný v přepravce, zakňučí. Bylo by kruté nedopřát mu obvyklý kousek pizzy pro milovníky masa, a ještě krutější by bylo udělat z něho sirotka jenom proto, že jsem si nechala ujít dílek mastné letištní pochoutky. Fronta není příliš dlouhá, proto jsem se do ní zařadila i s přepravkou a svým báglem a na mobilu otevřela aplikaci Dryver.

„Prosím jednu porci pizzy milovníků masa a jeden kousek feferonkové s extra česnekem,“ vyhrknu, jakmile jsem na řadě. Česnek navíc možná není nejmoudřejší volba, ale Martin by měl předem vědět, že patřím k tomu druhu žen, které dávají přednost plnému břichu před svěžím dechem. „A taky červenou cibulí.“

„Sama na Díkůvzdání?“ užasne prodavač, nakloní se přes pult a usměje se na Ozzieho. „Ale kdepak, máte mrňavého ochránce. Takový miláček.“

„Na co jste se mě právě ptal?“

„Ehm… jestli jste sama.“

Na jmenovce stojí, že je Karl, Karl s K. A vypadá jako Karl s K. Myslí si, že mu patří svět, a ten svět potřebuje znát jeho názor. Pubertální akné a velké plastové rámečky brýlí mě málem svedly na scestí a vnutily mi představu, že mám co do činění s Jonem Cryerem, hodným klukem z Krásky v růžovém.

Tak to není. Karl není žádný Duckie Dale. Přimhouřím oči a na čtečce karet zvolím desetiprocentní spropitné místo dvacetiprocentního.

„Manžel mi zemřel, Karle.“

„Proboha.“ Moje účtenka se v jeho ruce třese jako osikový list. „Vážně?“

„Ne, ale kdo se někoho na letišti zeptá, jestli je sám? Copak je to asi za člověka?“ Vyškubnu mu doklad z prstů. „Já ti to povím, Karle. Sériový vrah. Jsi sériový zabiják, Karle?“

„Ne!“ Karl divoce zamává rukama. „Jenom jsem s vámi flirtoval, věřte mi. Zamordovat jsem vás nechtěl.“

„Aha.“ Kéž bych mohla říct, že se mi něco takového stalo poprvé. Asi byste očekávali, že když dojde na flirt, bude žena píšící červenou knihovnu o něco vnímavější. „Za toho sériového vraha se omlouvám.“

V rozpačitém tichu zíráme jeden na druhého. Za mnou přešlapují lidé, kteří neměli ponětí, že ve frontě na pizzu dostanou divadýlko jako bonus.

„Chcete pytlíčky s parmazánem?“

„Samozřejmě.“

Zamířím s Ozziem ke stolu v zadní části jídelny, jak nejdál se můžu dostat od Karla a lidí, aniž bych porušila přírodní zákony.

Vytáhnu mobil a otevřu skupinový chat Romantiček.

Penny: Vyděsila jsem prodavače, který se
se mnou pokoušel flirtovat.

Jackie: Zase?

Chelsey: Přivedlas ho k pláči?

Penny: Ne. Ale nazvala jsem ho sériovým vrahem.

Romantičky sestávají ze mě a mých dvou nejlepších kamarádek Chelsey Hicksové a Jackie Vonové. Stejně jako já jsou autorkami romantických příběhů. Seznámily jsme se v místní spisovatelské skupině krátce poté, co jsem se přistěhovala do San Francisca, a začaly jsme si vzájemně posuzovat svou práci. Když jim vypršela nájemní smlouva, nastěhovaly se ke mně a Romantičky byly na světě. Spolubydlící jsme už devět let a zhruba před měsícem se z nás staly obchodní partnerky. Anebo přinejmenším budeme, pokud se nám podaří sehnat dost peněz, abychom mohly oficiálně otevřít svůj obchůdek s romantickou literaturou.

Chelsey: Citlivá Ryba tohle nedělá.

Jackie: Dej si pohov. Doma jsi nebyla celou věčnost.

Jackie: A jsi tam pracovně. Ne pro potěšení.

To je pravda. Vždycky jsem záviděla lidem, kteří jezdí domů na svátky anebo jen tak, aniž by si předem museli zaplatit extra sezení u psychiatra. Ne že by naši byli špatní. Třídí odpad, posílají rukou psané děkovné kartičky a já jsem ochotná se vsadit, že jsou celoživotními sponzory Americké společnosti pro prevenci krutosti na zvířatech kvůli té reklamě se Sarah McLachlanovou. Jsou to dobří lidé. Jenom jsou úplně jiní než já, a to tak radikálně, že kdykoliv spolu trávíme čas, dokážeme ze sebe vzájemně vytáhnout to nejhorší, co v nás je.

A já vím, že za to můžu já. Já jsem ten problém.

Moje dvojče, sestra Phoebe, neustále postuje na sociální sítě fotky, jak si s našima dopřává pozdní snídani v Del Coronado nebo doma grilují. Všichni se tváří tak šťastně. Pochopitelně si uvědomuju, že sociální sítě jsou zlatým hřebem a výstavní síní našich životů, ale důvod, proč Phoebe zveřejňuje tolik obrázků s našimi rodiči, je ten, že je s nimi pořád. Z vlastní vůle. Zato já… Ani teď se domů nevracím z vlastní vůle. Je to nutnost.

Penny: Obchod. Ne radovánky. To zvládnu.

Chelsey: Merkur je retrográdní. Komunikace vázne.

Jackie: Uf! Jak jinak.

Penny: Merkur je šibal.

Chelsey: Ty to dáš.

Jackie: Pozítří bude Měsíc v novu.

Chelsey: To je dobré znamení!

Penny: Možná. Budu vás informovat.

Párkrát si ukousnu pizzy a pohlédnu na aplikaci spolujízdy na mobilu. Jak se dalo čekat, svátky znamenají méně řidičů – a počet těch, kteří do svého auta pustí cizího domácího mazlíčka, je minimální –, naopak potenciálních spolucestujících je mnohem víc. Naťukám adresu svých rodičů na Coronado Island a sleduju, jak mi na obrazovce tančí miniaturní autíčko a slibuje, že hledá někoho, kdo mi nabídne rychlou jízdu v přátelském prostředí. Vezmu lahev vody, trochu jí naliju do Ozzieho cestovní misky a rychle dojím kůrku pizzy. Žádná jízda nenalezena, bliká mi na obrazovce mobilu.

„Prosím, zvažte úpravu svých preferencí, abyste zvýšili své šance na nalezení přátelského řidiče ve vaší blízkosti,“ mumlám si pro sebe, když listuju seznamem preferencí. „Kouření nepřipadá v úvahu, že, Ozzie?“

I když… Ozziemu se nechutné smrady líbí, o čemž svědčí způsob, jakým v psím parku vítá nové přátele. Zato moje matka má nos, který by mohl na hraničních přechodech soupeřit se psem vycvičeným na vyhledávání drog a ilegálně převáženého ovoce. Když jsou ze mě cítit cigarety, nepustí mě do domu, aniž by mě nejdřív postříkala hadicí. Usoudím, že kouření nepřichází v úvahu, takže zbývá jen jedna další možnost, jak získat jiné výsledky vyhledávání. Čím víc, tím líp!

Do háje.

Lidé. Přesněji řečeno cizí lidé. Cizí lidé si rádi povídají, a jestli mě Karl něco naučil, tak že společenská konverzace není moje silná stránka. Najednou pasivní kouření nezní tak špatně. Naneštěstí by máma nejspíš spálila moje oblečení a mohla bych nosit jen svoje staré maturitní šaty, které pořád visí ve skříni. A já nemůžu příští tři dny strávit v dlouhých plesových šatech v příšerných odstínech tyrkysové a růžové.

„Fajn,“ říkám si pro sebe, když tisknu tlačítko, na němž legrační panáček složený z čárek provozuje orgie či co. „Čím větší bizár, tím líp.“

Čekám a mrňavé autíčko se točí a točí. Tak mi pomoz! Pokud se neukážou žádné výsledky, budu muset jít na autobus, což je na žebříčku nepříjemnosti někde mezi muňkami a rozhovorem s otcem po celou cestu autem domů – a bez panáka.

„Váš přátelský řidič bude ve vaší lokaci za tři minuty,“ oznámí mi robotický hlas.

Za tři minuty? Kruci! Jenom než si sbalím svoje saky paky, potrvá to minimálně šest.

Nacpu Ozzieho zpátky do přepravky, za což mě počastuje jedním ze svých dědečkovských zabručení. Omluvím se, připlácnu kabelu na střechu přepravky a vystartuju směr dopravní terminál – odjezdy cestujících. Poklus patří k věcem, které nesnáším, a to hned ze dvou důvodů. Zaprvé je to běh a zadruhé to není chůze.

„Váš přátelský řidič se blíží,“ hlásí mobil. „Stůjte prosím na vyznačeném místě.“

„Tohle byly tři nejrychlejší minuty, co jsem kdy viděla,“ funím si pod vousy.

Posuvné dveře terminálu jsou už v dohledu, když si uvědomím, že nemám ponětí, jak vypadá auto, které mě vyzvedne. Dělá mi potíže mžourat jedním okem na mobil a druhým na moře lidí přede mnou. Béžový minivan. Jak milé. Místa pro celou kapelu. Všimnu si ho, sotva vykročím ven.

„Penelope Banksová?“ zeptá se řidič. Vypadá mladší než většina kousků ze sbírky mého spodního prádla, což je znepokojivé z mnoha důvodů. „Jedete na Coronado Island?“

„To jsem já,“ odpovím. „Mám si dát tašku dozadu, anebo tam povezete kapelu?“

„Kapelu?“

„Ale nic…“

„Když říkáte. Jsem Aidan a budu váš přátelský řidič.“ Aidan popadne můj bágl. „Druhý cestující hned dorazí. Prosím, posaďte se.“

Nad hlavou nám zaburácí hrom, na zem dopadnou první kapky. Ozzie vyděšeně zavyje. Nenávidí bouřky, blesky a vítr. Vlastně nesnáší jakékoliv počasí kromě slunce, což je podle mě důvod jeho velkolepých zhroucení, kdykoliv v Kalifornii prší. Cítí se zrazený.

„Ticho buď!“ Zvednu přepravku a naložím ji do dodávky mezi dvě sedadla uprostřed. „Jestli nás kvůli tobě vyhodí, půjdeš pěšky.“ Ozzie se ode mě odvrátí a civí do otevřených dveří, chystá se teskně výt do deště. „A tím to končí.“

Prohrabávám se svou přerostlou kabelkou a hledám psí pamlsky s konopím. Ozziho zoufalé štěkání se stupňuje, což ničemu nepomáhá, vzhledem k tomu, že moje kabelka je spíš jako obří odpadkový koš zabalený do umělé kůže. Obsahuje všechno možné, od několika zkušebních výtisků, které mi poslal můj nakladatel, přes cestovní sbírku krystalů po smrtící gel na ruce.

„Kde sakra jsi?“ vrčím si pod nos.

„Přímo tady.“

Ohlédnu se tak rychle, že se praštím do hlavy o sedadlo řidiče před sebou. Ten hlas znám. Znám ho tak, jako znám ten svůj. Zvednu hlavu a on tam fakt je. Smith Mackenzie.

Můj bývalý manžel.

Kapitola 2

Jsem vzhůru nohama.

Jedině tak se možná dají vysvětlit moje současné nesnáze. Mně, Penny Elsbeth Banksové, se nějak podařilo spadnout do krutého alternativního vesmíru, kde jsou autorky laskavých a pikantních romancí nejenom nuceny účastnit se oslav Díkůvzdání v roli starých panen, žebrajících u rodiny o peníze, ale také chtě nechtě musejí sdílet auta se svými bývalými manželi. Pamatujete na hororový seriál Stranger Things a vypjatou scénu s Winonou Ryder a vánočními světýlky? Tak mně k ní chyběla jen ta blikající šňůra se žárovkami.

„Smithi?“ Vyschne mi v puse. „Proč stojíš u mého sdíleného auta?“

„Tvého sdíleného auta?“ Usměje se způsobem, který by většina lidí bezpochyby označila za okouzlující. „Myslel jsem, že je moje.“

Zaťuká na koženou přepravku ve tvaru poštovní schránky, již má zavěšenou na paži, a vzápětí z ní vykoukne prošedivělá chlupatá hlava pomeraniana. Okamžitě začne lapat po dechu a mně taje srdce.

„Harriet!“ vypísknu. „Proboha! Nemůžu uvěřit, že ji pořád máš.“

Harriet je Ozzieho sestra. Teď si uvědomuju, že opuštěných psích sourozenců jsme se ujali, abychom dobrým skutkem odčinili hřích spáchaný tím, že jsme se vzali. Brzy jsme totiž přišli na to, že jsme se nikdy neměli brát. Psi nám naštěstí vydrželi déle.

Smith se usadí na sedadle vedle mě a opatrně vytáhne Harriet z přepravky. Sotva mi ji posadí na klín, fenečka okamžitě začne vrtět ocáskem rychlostí sto šedesát kilometrů v hodině.

„Bacha. Když má radost, učurává,“ varuje mě Smith.

„Já taky.“ Mazlím se s ní a ona mě zasypává uslintanými psími polibky. „Stýskalo se mi po tobě, maličká. Oba jsme tě postrádali. Ozzie, podívej se, máš tu sestřičku.“

Skloním Harriet k Ozzieho přepravce, protože si nejsem jistá, jak jeden na druhého zareaguje. Ozzie je prostoduchý blbeček, který každého miluje. Někdy miluje až příliš. Rád si skočí a hobluje. Ale stejně jako já, ani Harriet nemusí být zrovna nadšená z toho, že jí po únavné cestě letadlem strkají příbuzné před čumák.

Harriet očichá Ozzieho přes mřížku a pak vzájemná náklonnost vypukne naplno. Ňafají, kňučí a učurávají blahem. Otevřu Ozzieho přepravku a sleduju, jak se z dvou starých psů zase stávají štěňata.

„Zdá se, že dohánějí ztracený čas.“ Smithův pohled se přesune ze psů na mě. „Myslím, že teď je řada na nás. Jak ses, sakra, měla Penny?“

„Hm. Dobře?“ Nervózně se uchechtnu a najednou si ostře uvědomím, že sedím ani ne půl metru od svého bývalého manžela.

Tak nějak vypadá stejně, jak si ho pamatuju, ale zároveň je jiný. Kaštanově hnědé vlasy nosí ostříhané nakrátko, jako když jsme byli na střední, minus počátek nového tisíciletí, kdy míval konečky odbarvené na bílo a nagelované do špiček. Na skráních se mu objevilo několik šedých pruhů a vousy začínají být pepř a sůl. Vousy jsou novinka. Mění mu tvář způsobem, který není špatný, jen neznámý. Smith teď působí vážnějším dojmem a vousy vnášejí do jeho výrazu tvrdost, jež v mých vzpomínkách neexistuje. Aspoň ne v těch, k nimž se v duchu vracím. Smith měl vždycky v očích zvláštní světlo, které jako by hlásalo, že dosáhne všeho, co si zamane, a sklenici vždycky viděl jako napůl plnou. Rozzářily mu celý obličej. To světlo je teď trochu tlumenější než v mých vzpomínkách. Život si vždycky najde způsob, jak nás udržet při zemi.

Částečně jsem zvědavá, co si o mně myslí. Jak moc se shoduju se vzpomínkami, které si na mě uchoval? Po fyzické stránce jsem se zase tolik nezměnila. Mám stejné vlasy barvy mědi, žijící si vlastním životem, a stejné pihy, připomínající jeho matce souhvězdí. Dokonce stejně jako dřív pořád nosím džíny a flanelovou košili, jako když jsme byli spolu jen my dva a já nemusela na nikoho dělat dojem. Jsem si jistá, že mu navenek připadám stejná, ale kdyby mě teď viděl uvnitř, asi by mě nepoznal.

„Ježíši, to už je… Kolik? Deset let? Kdo by si pomyslel, že se po takové době setkáme takhle?“

Tipovala bych, že autorka romantické literatury nebo sám ďábel. Oba se vyžívají v mučení lidí, i když autorky romancí mají aspoň tu základní slušnost, že slibují šťastný konec.

„Nemám zdání,“ odpovím.

„Kde teď bydlíš?“

„V San Franciscu,“ přiznám. „A ty?“

„Mým domovem je Phoenix, i když tam vlastně skoro nejsem.“

Tohle je typ konstatování, který za běžných okolností vyžaduje doplňující otázku Jak to?, ale já ji pokládat nepotřebuju, protože odpověď znám. Smith má boty z toulavého telete. Může se každé ráno budit v jiném městě a bude naprosto spokojený. Já jsem pravý opak. Potřebuju stabilní domov jako bezpečné útočiště a kotvu.

„San Francisco je super město, ale drahé jako čert. Žije tam jeden z mých klientů. Povídal, že za rok ve školce platí třicet táců.“

„Drahé to je.“

„Aha.“ Zatváří se překvapeně. „Ty máš děti?“

Můj žaludek se řítí volným pádem do propasti. Rozhodně jsem nechtěla naznačit, že mám děti, anebo nejmenší ponětí, kolik stojí předškolní výchova. Myslela jsem to tak, že San Francisco je všeobecně drahé místo k životu.

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Děti nemám.“

„Já taky ne.“

Rozpačitě se na sebe podíváme, jako by žádný z nás nevěděl, jakým směrem by se měl náš rozhovor z tohoto bodu ubírat. Mluvit o dětech mi připadá až moc osobní, alespoň pro mě. Přece jenom nejsme dvě staré kamarádky, které spolu na čas ztratily kontakt. Dobrovolně jsme se rozhodli nefigurovat v životě toho druhého. Nechovám vůči Smithovi žádnou zášť, jak to v případech některých ex někdy bývá, ale zároveň nevím, jestli chci následujících dvacet minut strávit líčením, co jsem v posledních letech dělala. K čemu by to bylo?

Zadní dveře dodávky se zabouchnou, což probudí bestie ukryté hluboko v něžných nitrech Ozzieho a Harriet. Štěkají a vyjí se vší zuřivostí párku Furbyů a mě to vyrušení činí neskonale šťastnou.

„Bagáž je naložená.“ Aidan se usadí za volantem a nastaví navigaci. „Popojedem… hmm. To je divné. Navigace právě přidala k naší cestě dalších dvacet minut.“

„Proč?“ Hladím Ozzieho po zádech, aby se uklidnil. „Ostrov se snad posunul?“

„Vy jste komik.“ Aidan se pochechtává a auto se dá do pohybu. „Jenom zhoustl provoz. Doufám, že vám tenhle malý zádrhel nerozhodí plány na dnešní večer.“

Opravdový zádrhel měří přes dva metry a je dost sexy, aby skvěle zapadl do románu Beverly Jenkinsové.

„Já s tím problém nemám,“ prohlásí Smith. „Aspoň budeme mít dost času pořádně si říct, co je nového.“

„Copak jsme to právě neudělali?“ Nervózně se zachichotám. „Ty žiješ v Phoenixu, já v San Franciscu. Oba bezdětní. Mně to stačí.“

Smith na mě kradmo pohlédne, jako by neuměl odhadnout, jestli žertuju.

„Vy dva se znáte?“ zeptá se Aidan. „To dává smysl, když jedete do stejné ulice, která je k tomu ještě dost nóbl. Vyrůstali jste spolu nebo tak něco?“

Skvělé. Teď už mě vyslýchá i řidič. Tahle společná jízda se až moc rychle mění v televizní talk show.

„Oba pocházíme z konkurenčních gangů,“ ucedím s kamennou tváří. „Náš klan má v erbu kostky, jeho kytičky. Dvakrát do roka jsme pořádali pouliční rvačky a mydlili se pěnovými nudlemi do bazénu a vítěz mohl rozbít poraženému oblíbený porcelánový servis, hezky kousek po kousku, jako to dělají v těch mafiánských filmech – akorát tam místo porcelánu drtí prsty. Fakt to bylo drsný.“

„Uf.“ Aidan na mě pomalu mrká do zpětného zrcátka. Nejsem si úplně jistá, ale trochu to vypadá, jako by v morseovce vysílal SOS. „To je zajímavé.“

„Jsme rozvedení,“ ucedí Smith.

Dech se mi zadrhne v hrudi. Pronesl to s takovou lehkostí, jako by někomu sděloval barvu očí nebo koho volí.

Všimne si, že jsem protočila panenky tak, že se mi ztratily někde uvnitř hlavy. „Jsi v pořádku?“

„Co mu hodláš prozradit dál? Velikost mojí podprsenky? Nebo číslo sociálního pojištění?“ Ztiším hlas. „Nejsme u výslechu.“

„Rozvod je veřejná informace. Můžeš si to vygooglovat.“ Smith pokrčí rameny. „O co jde?“

„O nic,“ přiznám poraženecky.

„Určitě? Protože tvůj výraz svědčí o opaku. Zase ti naskočila ta ustaraná vráska, co se objevuje vždycky, když jsi naštvaná.“ Dotkne se místa mezi svým obočím, kde se domnívá, že mám ustaranou vrásku, ale já mám doklad o zaplacení 500 dolarů za botox, který tvrdí něco jiného. „Nechtěl jsem tě rozrušit.“

„Nerozrušil jsi mě,“ odseknu.

„Dobře, to rád slyším. Nerad bych, abychom to mezi sebou řešili na ulici. Zapomněl jsem si vzít kytičkovanou košili a bazénovou nudli.“

Nechám ho být a podívám se z okna, abych popadla dech. Jsem zpátky v San Diegu pouhou hodinu, a už mám pocit, jako bych tu byla věčně.

Vytáhnu z kabelky mobil a povolám na pomoc Romantičky.

Penny: Houstone, máme problém.

Chelsey: Proboha, copak tvůj táta už řekl ne?

Jackie: Ukázala jsi mu tu prezentaci, kterou jsem ti
připravila?

Penny: Klídek. S tátou jsem ještě nemluvila.

Penny: Teprve jedu domů ve sdíleném autě.

Penny: A sedím vedle bývalého manžela.

Minivan náhle s trhnutím zastaví a mě přiškrtí bezpečnostní pás.

„Omlouvám se,“ prohodí Aidan přes rameno. „Znáte to – nikdo neumí jezdit v dešti. Včetně mě. Jak dlouho jste vy dva rozvedení?“

Při zaznění toho slova se celá našponuju. Zírám na něho do zpětného zrcátka. „Aidane, vaše hodnocení klesne o půl hvězdy pokaždé, kdy tady padne slovo rozvod.“

Ne že bych se za svůj současný stav styděla, zkrátka se mi to stalo, jako když jsem v pěti chytila plané neštovice a v patnácti to přehnala s vytrháváním obočí. Rozvod i sňatek jsem obrazně řečeno úhledně zabalila do krabiček vyhrazených na emoce a opatrně je zastrčila do kartotéky nervové soustavy Staré Penny. A tam je držím pod zámkem. Poslední věc, kterou teď potřebuju – zrovna když se poprvé po deseti letech vracím domů –, je, aby Smith vytáhl náš rozvod a celý systém podělal.

„Co takhle manželství? Třeba já jsem se nedávno zasnoubil se svou dlouholetou přítelkyní Viktorií. Poprvé se setkáme o letošních Vánocích. Ona žije v České republice, anebo aspoň myslím, že odtud pochází. Skutečně bravurně mluví anglicky.“

Tak tohle je materiálek na celý díl 90 dní do svatby, což byla reality show, která sledovala zahraniční snoubence amerických občanů, jimž bylo na základě speciálního víza umožněno vstoupit do Spojených států s požadavkem uzavřít sňatek do 90 dnů. Ale právě teď nemám mentální kapacitu, abych reagovala na jeho nevěstu dodanou zásilkovou službou a svého exmanžela.

„Bav se s ním, nebo ho donutím zastavit u Targetu, abych si mohla koupit bazénovou nudli a praštit ho,“ poručím Smithovi a znovu si otevřu svou chatovací skupinu.

Chelsey: Sakra. Sakra. Komu se to poštěstí?

Penny: Zjevně mně.

Jackie: Jak vypadá? Pořád je takový kusan?

Koutkem oka pohlédnu na Smithe, jako bych si musela připomenout prostinký fakt, že stárne s grácií a vypadá čím dál líp.

Penny: Ujde.

Jackie: Ujde?

Jackie: Tak tvoje kniha je na seznamu
romantických bestsellerů v USA Today, a popíšeš
ho, jako že ujde?

Chelsey: Je úplně jedno, jak vypadá. Co to s tebou
dělá, když ho vidíš?

Jackie: Jasně. Pocity.

Jackie: Taky ho vyfoť.

Penny: Nevím, jak se cítím.

Penny: A nemůžu ho vyfotit.

Jackie: Jasně že můžeš. Předstírej, že si pořizuješ
selfie.

Chelsie: Anebo si dopřej minutu na zpracování
emocí.

Penny: To je divné.

Penny: Předstírat, že si dělám selfie. Ne zpracování
emocí.

Penny: Na zpracování emocí nemám v hlavě dost
prostoru.

Jackie: Možná ti pomůže, když ho vyfotíš.

Chelsey: Jackie!

Jackie: No co? Ty nejsi zvědavá, jak teď vypadá?

Chelsey: Trochu.

Penny: Fajn, já vám ho teda vyblejsknu.

Jackie: Díky.

Zapnu foťák na mobilu. Bohužel je nastavený na přední kameru snímající selfie. Nic vás tak úplně nepřipraví na to, že zrovna vypadáte, jako by vaším otcem byl Jabba Hutt. Přepnu kameru a kradmo pohlédnu na Smithe. Najednou mám zpocené dlaně a pocit, že mi nad hlavou bliká neonový nápis Šmírák. Dělám to pro svoje kamarádky. Zvednu mobil do úrovně očí a pokouším se ho natočit tak, aby to vypadalo, že si dělám selfie.

„Ty si mě fotíš?“ zeptá se Smith.

Neobratně manévruju s telefonem. „Ne. Dělám si selfíčko.“

„Vážně? Chceš mít fotku na památku naší spolujízdy?“

„No, to fakt sedí od člověka, který mě nejednou donutil vyfotit ho s reklamním vozítkem ve tvaru párku v rohlíku.“

„Wiermobilu se neposmívej.“ Smith natáhne ruku. „Podej mi ten mobil. Vyfotím tě.“

„To určitě,“ prohlásím svým nejlepším hlasem Cher Horowitzové. „Celá pointa selfie spočívá v tom, že nepotřebuješ nikoho, aby tě vyfotil. Zeptej se kterékoliv Kardashianky.“

„Pravda, ale jsem si naprosto jistý, že kdybych se kterékoliv Kardashianky zeptal, jestli chce, aby ji zvěčnil oficiálně oceněný fotograf, tak by po takové příležitosti skočila.“

„Ty jsi oficiálně oceněný fotograf?“

„Z masa a kostí.“

„Už ti zavolali, abys zvěčnil Wienermobile?“

„Zatím ne.“ Podívá se na svoji ruku. „Ale nabídka stále platí.“

„Fajn.“ Rychle přepnu kameru zpátky na selfie a podám mu mobil. „Ale nezapomeň mě vzít z lichotivého úhlu. Nejsem tak bohatá jako Kardashianky, abych se mohla postarat, aby mi všechny moje úhly lichotily.“

„Ty jsi to nikdy nepotřebovala, Pen.“

Cítím, jak mi hoří tváře, a nemůžu si pomoct, ale usmívám se, až mě bolí pusa. Vrátí mi mobil a já ho okamžitě nacpu do kabelky.

„Vyfotí tě uznávaný fotograf, a ty se ani neobtěžuješ podívat.“ Zavrtí hlavou. „Urazil jsem se.“

„Vychladni, divo. Výraz oficiálně oceněný zdaleka nevystihuje tvoji osobnost.“ Otevřu mobil a z obrazovky se na mě dívá tvář, která mi nepatří. Je to on.

„Můžeš Jackie napsat, že pro ni tu zatracenou fotku máš.“ Spokojeně se chechtá. „Její textovka na mě vyskočila, když jsi mi telefon podala.“

Moje tváře už nehoří, přímo planou, a poprvé po velmi dlouhé době se nezmůžu na slovo. Pošlu jeho podobenku na skupinový chat a uklidím mobil.

„Mimochodem – co vlastně jsou ty Romantičky, s. r. o.?“ Pozvedne obočí.

„Řekla bych ti to, ale pak bych tě musela zabít, což by mi nevadilo, ale nepřipadá mi fér udělat z Aidana komplice.“

Aidan dupne na brzdy a dodávka létá ze strany na stranu v pokusu odbočit z dálnice. Ozzie a Harriet kloužou dozadu. Otočím se, abych je přidržela, Smithova paže mě však zachytí jako lidský bezpečnostní pás. Drží mě, dokud Aidan nezíská kontrolu nad vozidlem, a když mě konečně pustí, bojím se, že mi srdce vyskočí z hrudi.

„Asi se nás snaží zabít.“ Třese se mi hlas.

„Omlouvám se!“ křikne Aidan přes rameno. „Člověk by myslel, že aspoň na Díkůvzdání vás lidi pustí. Za chvíli budeme na mostě a pak nás čeká hladká plavba. Za okamžik budete doma.“

„To zní dobře,“ ucedí Smith.

Aidan se opře o klakson. „Jeden pruh, chlape! Máš jen jeden pruh! Sorry, lidi, ale dneska musí být úplněk, nebo co. Všichni mimoni jsou venku.“

„Není,“ vyhrkneme dvojhlasně, já a Smith.

Podíváme se na sebe a najednou jako bychom byli pár herců, kteří spolu navázali opravdové spojení. Mimoděk se dotknu řetízku s krystalem záhnědy, který nosím na krku, a prsty pohladím jeho hladký povrch. Dala mi ho Fiona, Smithova matka. Vyprávěla mi o fázích Měsíce, astrologii a krystalech. Hodně mě toho naučila. Když jsme byli mladí, Smith neměl o tuhle problematiku valný zájem. Pro něho to byly dětinské čáry máry, ale mně se líbilo, když jsem našla něco, čemu jsem mohla věřit.

„Za dva dny bude Měsíc v novu,“ oznámí Smith.

„Kdy jsi začal věnovat pozornost Měsíci?“

„V létě.“ Náhle zvážní. „Než zemřela máma.“

Žaludek mi spadne až k nohám. „Neměla jsem o tom ponětí. V Entertainment Weekly ani v Rolling Stone o tom nebyla ani zmínka. Aspoň jsem si ničeho nevšimla.“ Smithovi rodiče byli slavní hudebníci. Jasper a Fiona. Nahráli několik hitů, měli hrstku multiplatinových alb a tolik různých skladatelských cen, že by zaplnily muzeum. Jako všichni hodně talentovaní lidé byli trošku excentričtí a podivíni a nesmírně se milovali, což je velice vzácné.

„Nic takového nechtěla.“

„Smithi, je mi to líto.“ Dojetím se mi svírá krk. „Byla to úžasná žena. Jak to zvládáš? Co tvoje sestra?“

„Jsme v pohodě,“ odpoví. „Poprvé od máminy smrti jedeme do jejího domu. Chceme zjistit, jak to tam vypadá. Mo přiletí zítra. Společně dáme dům do pořádku, abychom ho mohli prodat. Nemá cenu si ho dál nechávat.“

„Rozumím.“

Zmůžu se na plachý úsměv a nasadím statečný výraz, ale v mém nitru se cosi láme. Představa, že v domě Mackenzieových bude žít někdo jiný, je jako rána na solar. Bolí víc než pomyšlení, že by naši prodali svůj dům. Smithův příbytek býval po léta mým druhým domovem. Bylo to jediné místo, kam jsem mohla přijít s vědomím, že mě jeho obyvatelé berou takovou, jaká jsem, a za nic mě nesoudí. Nikoho nezajímalo, že nejsem tak dokonalá jako moje sestra, vyrovnaná jako matka a ctižádostivá jako otec. A především jsem nemusela předstírat, že si kvůli svým nedostatkům drbu hlavu – prostě jsem mohla být sama sebou. Vadí mi představa, že se sem někdo nastěhuje a vymaže to.

„Něco si přejte!“ volá Aidan přes rameno, když vjíždíme na most. „Moje máma je strašně pověrčivá. Tvrdí, že když člověk vstoupí na most a nic si nepřeje, všechno se to zřítí.“ Pln očekávání se na nás podívá prostřednictvím zpětného zrcátka. „Takže kdyby vám to nevadilo…“

„Chápu,“ odpoví Smith. „Takže dneska to budou dvě přání, že, Penny?“

„Správně,“ přikývnu.

Nerada bych, aby se kvůli mně zřítil most starý padesát let. Máma by mi nikdy neodpustila, kdyby u ní na Díkůvzdání seděl u stolu lichý počet lidí.

Kapitola 3

Přefrčíme Coronado Bridge a po několika minutách se doprava úplně zastaví. Ukázalo se, že jeden z nás si měl přát, abychom se z mostu skutečně dostali.

Se Smithem posloucháme, jak Aidan popisuje další pověrčivé rituály své matky. Nejvíc mě zaujme, že si nikdy nekoupí knížku, aniž by si napřed přečetla konec. Napadlo mě, jestli to není určitý odkaz na film Když Harry potkal Sally, ale podle Aidana s jeho pratetou Inou spadl horkovzdušný balon a ona zemřela dřív, než si stačila přečíst závěrečný díl série Hunger Games. Tak to vážně zamrzí.

Rozhovor nabere úplně jiný směr, když Aidan zjistí, že Smithovi rodiče jsou Jasper a Fiona Mackenzieovi a on se ocitl ve společnosti rokenrolové šlechty. Pár minut je poslouchám a začnu slzet. Jasper zemřel krátce poté, co jsme se se Smithem rozvedli, proto jsem zvyklá o něm uvažovat v minulém čase. Myslet tímhle způsobem na Fionu mi připadá nesprávné.

Penny: Smithova máma zemřela.

Chelsey: Ale ne! Byly jste si blízké.

Penny: Kdysi.

Penny: Jsem plná emocí.

Penny: A nelíbí se mi to.

Jackie: Když se podívám na tu fotku, cos mi poslala,
tak se mnou emoce cloumají taky.

„Co?“