Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

MUDr. et Mgr. Kristýna Drozdová, Ph.D.

ODOLNOST VŮČI STRESU

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 10061. publikaci

Odpovědná redaktorka Vlasta Dohnalová
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Zdeněk Dušek
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 344
Vydání 1., 2025

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2025
Cover Photo © depositphotos.com/borojoint

ISBN 978-80-271-7991-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-7990-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-5222-3 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Drozdová, Kristýna, 1975-

Odolnost vůči stresu / Kristýna Drozdová. -- 1. vydání. -- Praha : Grada, 2025. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)

Obsahuje bibliografie

ISBN 978-80-271-7991-6 (online ; ePub)

* 159.944 * 159.913 * 613.86 * 612.064 * 611.8+612.8 * 613 * 159.9 * 57/59 * 304 * (048.8) * (0.034.2:08)

– psychická odolnost -- psychologické aspekty

– psychická odolnost -- biologické aspekty

– psychická odolnost -- sociální aspekty

– zvládání stresu

– stres (psychologie)

– stres (fyziologie)

– neurobiologie

– duševní zdraví

– zdravý životní styl

– monografie

– elektronické knihy

159.9 - Psychologie [17]

Úvod

Všichni máme jedno společné. Narodili jsme se do tohoto světa a dostali jsme poukaz na cestu životem. Nikdo nám ovšem nedal návod ani průvodce, jak životem kráčet či jak se s životem poprat. Cesta každého z nás je různě spletitá, klikatá a jedinečná. Jsou dny, kdy jsme na výsluní, záříme štěstím a daří se nám. Jindy jsou naše ramena svěšená a naše duše sklíčené. Všichni v životě čelíme překážkám, na každého čekají nástrahy v podobě prožívaného stresu nebo traumat. Od chvíle, kdy vykročíme na cestu života, je stres a vyrovnávání se se zátěží neodmyslitelnou součástí našeho putování. Dokud jsme tady a dýcháme, jsme vystaveni výzvám a změnám. Tváří v tvář nepřízni osudu zvedáme pomalu hlavu a pátráme po sebemenší jiskřičce naděje i v těch nejtěžších časech. Zamysleli jste se někdy nad tím, co nás motivuje v tom, abychom to jen tak nevzdali? Napadlo vás někdy, proč tak urputně čelíme nepřízni, proč tápeme a hledáme? Proč se někteří z nás pod nákladem životních zkušeností zlomí a jiné naopak nápor života posílí a otuží?

Novozélandská psycholožka Lucy Hone se řadu let věnovala výzkumu lidské odolnosti a hledala efektivní strategie, jak si udržet psychickou rovnováhu i v těch nejtěžších časech. Ve výzkumu odolnosti se orientuje směrem k proaktivnímu „vytěžení“ z životních změn a těžkostí a k tomu, jak se v životě posunout dál a přerůst svou bolest. Dojemnou ukázkou toho, jak je zátěž a odolnost v našich životech neodlučitelně svázána, je její vlastní životní příběh. Zprostředkovává nám jej ve své knize Resilient Grieving (2017), která odkazuje zejména na naši neurobiologickou připravenost ke zvládání zátěže (jejími slovy, my všichni jsme hard wired to cope). Ukazuje svou vlastní cestu vyrovnávání se s náhlou ztrátou dvanáctileté dcerky při autonehodě. Jako psycholožka zkoumala odolnost teoreticky na svých probandech. A najednou jí život uštědřil krutou ránu, kdy nezbývalo nic jiného než teorie procedit vlastní bolestnou zkušeností. Najednou se zdály všechny teoretické koncepty světa naprosto k ničemu. Lucy musela sama najít energii, motivaci a odhodlání, jak se zvednout a kráčet dál svým životem s hlubokým šrámem v srdci. Lucy na vlastní kůži zjistila, že náš mozek je předpřipraven (hard-wired) ke zvládání zátěže. Přináší povzbudivou zprávu, že jako lidé jsme vybaveni mechanismy, které nás učí odolat, vydržet a přežít. Z evoluční perspektivy to samozřejmě dává smysl. Jinak bychom jako lidstvo pohořeli na první větší zátěži a nepřežili miliony let tváří v tvář nehostinným vnějším vlivům. Lucy Hone vydestilovala ze své plodné teoretické kariéry tři základní charakteristiky, které jsou společné všem odolným jedincům, jež přežili závažné životní změny. My můžeme tyto tři aspekty považovat za takovou záchrannou vestu, která se nafoukne, jakmile se dostaneme do úzkých. Jedná se o tři důležité aspekty, které je možné rozvíjet i mimo nebezpečí v normálním běhu života. Usnadňují nám cestu a budou nám velmi nápomocné, pokud na naší cestě narazíme na překážky. A i kdybyste z celé knihy nepřečetli už ani řádku, tyto tři charakteristiky v sobě nesou základní esenci i odkaz na domů.

Obr. 1 Charakteristiky odolných jedinců

Zdroj: vlastní zpracování dle Hone (2017)

Představte si úplně jednoduchou situaci, kdy se rozhodnete vyrazit sami na pěší výlet do hor nebo si jen najdete cestu na mapě a chcete sami sobě dokázat, že to zvládnete. Najednou před vámi leží neznámo, nutnost se spolehnout na sebe a na lidi kolem. Můžete se bát, můžete se takové cestě vyhnout a nikdy nezjistit, co by tam čekalo. Můžete pohodlně zůstat doma. Ale taky můžete takový výlet brát jako výzvu, vydat se se zvídavostí na cestu a třeba i čelit nepříznivému počasí, spletité trase, spadlým stromům, nepříjemným lidem. Možná ztratíte zavazadla, přijdete o doklady. Možná se někde odřete, pochroumáte nebo nastydnete. Možná se dokonale ztratíte, budete volat o pomoc. Anebo můžete cestou uvidět spoustu nového, potkat jiné lidi, řešit nečekané situace. Nakonec dojdete do cíle. V cíli zjistíte, že vás cesta změnila, že jste jiní než ti, co vycházeli na začátku z domu. Odolnější, sebevědomější a odvážnější. Jenže někdy vás můžou potkat i větší potíže než pouhé každodenní těžkosti, můžete čelit zátěži, která přesahuje vaše vybavení, schopnosti i odhodlání. Taková událost se do vašich myslí a těl může dlouhodobě nepříznivě zapsat.

Všechny životní situace a události vás proměňují a ovlivňují, mění vaše prožívání, myšlenky i jednání. Lidé dostali do vínku schopnost se různými způsoby adaptovat na situace měnícího se života. A zvládají to z velké části právě díky odolnosti, resilienci. Předkládaná kniha vám přiblíží, co všechno pod tento pojem patří, jak o odolnosti dnes přemýšlíme a jak se ji v dnešní době snažíme posilovat.

Resilience je nejasně vymezený pojem, který často používáme, abychom popsali pozitivní adaptaci, která se vynořuje tváří v tvář závažné nepřízni života či osudu. V běžné řeči používáme různá synonyma, jako je houževnatost nebo nezdolnost. V psychologické literatuře se setkáváme s dalšími pojmy, mezi které patří psychická flexibilita, adekvátní adaptabilita, vnitřní soudržnost nebo schopnost se pružně navracet do původního stavu (Kebza & Šolcová, 2008). Nejasnost pojmu je částečně zapříčiněna právě tím, že stejná nepřízeň osudu některé jedince zdrtí, jiných se nedotkne a další jsou schopni díky ní vyrůst a zocelit se. Mnoho výzkumníků podniklo zajímavé studie, aby porozuměli environmentálním a dispozičním charakteristikám utvářejícím odolnost, i tomu, jak se tyto charakteristiky navzájem ovlivňují. Jejich ústředním zájmem je vytváření vhodných terapeutických a klinických intervencí, ale i uspořádání preventivních strategií, které pomohou snížit pravděpodobnost vzniku následků u rizikových jedinců.

Dozvíte se něco z neurobiologie odolnosti a vlivů prostředí, které posilují resilienci. Před vámi se otevře kouzelný svět epigenetických modifikací biologie člověka pod vlivem zevních podmínek, svět různých pravděpodobností a vývojových trajektorií, dynamicky se měnící svět, popisující struktury mozku a jejich propojení, vedoucí k resilienci nebo k vulnerabilitě. Díky zobrazovacím studiím a rozsáhlým metaanalýzám jsme bohatší o mnoho nových poznatků, propojujících neurovědy napříč vědními obory a poskytujících další vědomosti, které se skládají v podivuhodnou mozaiku střípků barvitého obrazu světa. Nevystačíme si již s pouhým popisem vlivu stresu a traumatu. Musíme se neurobiologicky ohlížet na celou skládanku, která stojí za fenoménem adaptace organismu na prostředí. Tento širší rámec resilience v ekologii a evoluci adaptace i v neurobiologických základech nám přiblíží první kapitola.

Pojďme si říci, že ucelená operacionální definice odolnosti je pro vědce stále nedosažitelnou metou (Kebza & Šolcová, 2015). Historicky byla resilience definována jako nepřítomnost psychopatologie vzdor tomu, že se jedinec potkal s nepříznivými okolnostmi (Eaton et al., 2022). Dnes však víme, že taková omezující definice nezachycuje četné případy, kdy jednotlivec vystavený zátěži dokáže tuto nepřízeň přerůst, nabyde nové úrovně fungování (posttraumatický růst) nebo zvládá relativně dobře fungovat v různých oblastech života, přestože vykazuje příznaky některé psychiatrické poruchy (Rutter, 2013). Druhá kapitola nám přibližuje některé důležité neurobiologické pojmy, bez kterých se v současném výzkumu psychických procesů a funkcí neobejdeme. Vybrala jsem esenci neurověd nezbytnou pro chápání následujících kapitol. Pokud se dostaneme k dalším termínům neurověd v textu, používám poznámky pod čarou. Třetí kapitola nastiňuje širší biologický a evoluční kontext pojmu resilience a jeho propojení s adaptací a adaptabilitou. Čtvrtá kapitola upozorňuje na terminologická a teoretická úskalí pojmu resilience, který můžeme vymezit jako stabilní osobnostní rys, výsledek procesu vyrovnávání se se zátěží anebo jako dynamický proces zvládání zátěže. Ve všech teoretických i terminologických vymezeních se nemůžeme vyhnout zachycení povahy zátěže, stresu nebo traumatu a vrozených mechanismů zvládání zátěže organismem, i když se v této knize spíše orientujeme na širší vymezení pojmu, než je pouhá nepřítomnost psychopatologie po setkání se stresem anebo úzké definice vycházející z fyziologie stresu či strachu. Kapitola obsahuje i uvedení do afektivní a sociální neurovědy, které se jeví zcela relevantní pro výklad širších souvislostí lidské odolnosti. Přináší teoretické ukotvení k další kapitole, která popisuje efektivní strategie, jak podporovat psychickou odolnost ve výchově, v klinické praxi a psychoterapii i v prevenci závažných následků nezpracované zátěže a traumatu. Rozděluje popisovanou oblast na čtyři pole flexibility – emoční flexibilitu, kognitivní flexibilitu, pozornostní řízení a systém sociální podpory. Poslední kapitola se specificky věnuje postupům well-beingu, obsahuje návody, jak podporovat své psychické zdraví, vzkvétání, růst a jak o sebe efektivně pečovat v oblasti osobní, profesní i vztahové a spirituální.

Lidé používají svou kapacitu k odolnosti různými způsoby. Snaží se za její pomoci překonat těžkosti a překážky z dětství (traumatické prožitky, ale i neadekvátní výchova). Bojují se stresem každodenního života. Využívají odolnost, jakmile jim do života vstupují velké změny a obraty (životní krize a ztráty). A nakonec používají odolnost k posílení své sebejistoty a jistoty, že mohou dosáhnout něčeho nového a převratného (sebedůvěra a sebevědomí) (Hone, 2017). Zkoumání odolnosti vůči stresu, zvládání zátěže a dlouhodobým následkům traumatu na lidské jedince jsou nejen zajímavá, ale zároveň v sobě nesou ohromný revoluční význam. Mohou změnit mnohé, pokud budou tyto výzkumy dobře provedeny a interpretovány. Oblast výzkumu resilience se dotýká psychiatrického vymezení poruch odvozených od stresu nebo emoční dysregulace a zabývá se psychoterapeutickým zacházením s klienty trpícími různými obtížemi. Přináší nám však také poznatky o optimálním přístupu k výchově nebo vzdělávání, ukazuje nám, jak se časná péče propisuje do struktury, fungování a konektivity mozku a potažmo do fungování a charakteristik celého jedince, v evoluční perspektivě i do fungování celých generací.

Literatura

Eaton, S., Cornwell, H., Hamilton-Giachritsis, C., & Fairchild, G. (2022). Resilience and Young people’s brain structure, function, and connectivity: A systematic review. Neuroscience Biobehavioral Reviews, 32, 936–956.

Hone, L. (2017). Resilient Grieving: How to Find Your Way Through a Devastating Loss (Finding Strength and Embracing Life After a Loss that Changes Everything). The Experiment.

Kebza, V., & Šolcová, I. (2008). Hlavní koncepce psychologické odolnosti. Československá psychologie, 52(1), 1–19.

Kebza, V., & Šolcová, I. (2015). Resilience: některé novější koncepce psychické odolnosti. Československá psychologie, 59(5), 444–451.

Rutter, M. (2013). Annual Research Review: Resilience–clinical implications. Journal of Child Psychology and Psychiatry, 54(4), 474–487.

1.Stručný neurovědní průvodce

Při vysvětlování resilience se v dnešní době enormního rozšíření zobrazovacích metod a poznatků o fungování centrálního nervového systému bez základních znalostí neurověd neobejdeme. Musíme nejprve absolvovat krátký exkurz do „tajů“ neurovědních souvislostí, abychom si připravili úrodné pole pro chápání odolnosti v širších souvislostech. Nenechte se zpočátku odradit cizími názvy anatomických struktur, protože neurověda nám přinese možnost transdisciplinárního propojení různých vědních oborů, od molekulární neurobiologie, histologie neuroanatomie, neurofyziologie, neurobiochemie po matematické a počítačové modelování nebo neurofenomenologii. Transdisciplinární pohled a možnost propojování různých pojetí nám poskytuje ucelenější představu o struktuře, funkci a konektivitě nervové soustavy.

Neurověda odolnosti se z velké části opírá o neurofyziologii systému odpovědi na stres jako evolučně starého komplexního systému, který moduluje různé úrovně fungování centrální nervové soustavy (CNS), řídí učení, paměť a strategické rozhodování. Stresory indukují dlouhodobé adaptivní změny v mozku, obzvláště v paměťových strukturách. Zvýrazněné zapamatování emočně silných nebo stresujících událostí (biologicky významných) je a bude důležité pro každé naše další setkání s takovým podnětem. S rostoucím množstvím dat se ukazuje, že neurověda odolnosti se neobejde bez vysvětlení neurálních struktur důležitých pro emoční regulaci, pro kognitivní processing nebo pro mechanismy odměny, neboť mozek je klíčovým hráčem v odpovídavosti a adaptaci na stres. Mozek stres vnímá, zpracovává, určuje, co je ohrožující, vybavuje behaviorální a fyziologickou reakci na stres (McEwen et al., 2015). Právě mozek je také ústředním orgánem naší adaptace a přežití. Adaptivní mozek musí na stres odpovídat rychle a „racionálně“ s ohledem na kontext, musí předvídat a vyvažovat potřeby, které mohou být (a velmi často i jsou) ve vzájemném konfliktu (Steffen et al., 2022). A organizace mozku jako komplexního systému neuronálních sítí „malých světů“1 reflektuje naši adaptaci a přežití i jejich proměny v evoluční perspektivě. Lokalizační přístupy nebo hledání center různých funkcí byly moderní neurovědou zcela opuštěny. Vymezování a popis jednotlivých struktur centrální nervové soustavy na tomto místě má spíše didaktický význam.

1.1Struktury významné pro pochopení fungování stresové reakce a odolnosti vůči zátěži

Amygdala (mandlové jádro, amygdalární komplex)

Amygdala, párová struktura mandlovitého tvaru, je jedno z bazálních ganglií uložených hluboko uvnitř mozku, v mediálním temporálním laloku. Amygdala je funkčně intenzivně propojená s limbickým systémem, kde se podílí na zpracování informace ve vztahu ke strachu a poplachové reakci. Hraje ústřední roli v podmiňování strachu, zapamatovávání emočních podnětů a při spouštění silných emocí a sebezáchovných reakcí (označovaných F/F/F nebo fight/flight/freeze, česky bojuj/uteč/zmrzni) v průběhu zpracování stresových podnětů. Amygdala je velmi hustě obousměrně propojena nahoru do kůry i dolů do efektorových systémů, hypothalamu, mozkového kmene i do mozkové kůry. Amygdala je tvořena nakupeninou jader, proto někdy hovoříme o amygdalárním komplexu (Cristinzio Perrin et al., 2007), kde popisujeme bazolaterální jádro (BLA), centrální jádro (CeA) a mediální jádro amygdaly (MeA). Každá část amygdaly se specializuje na jiné funkce a má odlišné spoje, například pro zpracování psychologických stresorů a pro konsolidaci emočních vzpomínek je kritickou strukturou BLA (Godoy et al., 2018). Stresové hormony posilují zpevnění vzpomínek na emočně náročné události cestou aktivace amygdaly, zejména jejího BLA. Amygdala má dalekosáhlý vliv na některé důležité struktury mozku (PFC, hipokampus, NAc aj.) (Roozendaal et al., 2009). Tím mění zpracování informace v těchto regionech, například má posilující vliv na zapamatování emočně nabitých vzpomínek a zároveň tlumivý vliv na hipokampus při poplachové reakci (proto jsou naše vzpomínky na trauma roztříštěné a nesouvislé, nejsou zapamatované v obvyklém epizodickém sledu) a na řečové centrum (proto někdy nemůžeme v situaci ohrožení vydat ani hlásku a někdy o situaci nemůžeme ani zpětně mluvit), ale tlumí i naši možnost učení v těchto situacích (máme sníženou výkonnost pracovní paměti). Chronický nebo opakovaný stres vede k remodelaci struktur a spojů v CNS, v případě amygdaly se jedná o zvýšení její odpovídavosti na stresory, která je podmíněna nárůstem dendritického větvení a vytvářením nových synaptických trnů (Roozendaal et al., 2009), zatímco v hipokampu a prefrontálním kortexu (PFC) dochází ke změnám opačným.

Hypothalamus

Hypothalamus je nálevkovitá struktura hluboko uprostřed mozku, tvořící dno třetí komory mozkové. Navzdory malé velikosti je její funkční rozsah ohromný. Má přímé i nepřímé napojení do mnoha řídicích struktur mozku i těla, protíná se zde řízení homeostatické, humorální, neurální i imunitní. Je to jedno z hlavních integračních center mozku. Hypothalamus je tvořen nakupeninou párových jader. Najdeme zde suprachiasmatické jádro (SCN), které mimo jiné pomáhá synchronizovat cirkadiánní rytmy, nebo jádro paraventrikulární (PVN), které řídí hlavní endokrinní žlázu – podvěsek mozkový (hypofýza, pituitary gland) – a autonomní nervový systém. PVN zaujímá ústřední bod pro řízení rychlé i pomalé složky stresové reakce. Hypofýza je přední výběžek hypothalamu. Z tohoto místa se do oběhu uvolňuje oxytocin a vazopresin a liberiny a statiny, které řídí endokrinní systém. Hypothalamus také obsahuje tzv. cirkumventrikulární orgány (nucleus preopticus medialis, organum subfornicalis, organum vasculosum aj.), které citlivě reagují na výkyvy látek v tělních tekutinách.

Hippocampus (hipokampus,2 mořský koník)

Hipokampus je část mozkové kůry, která je umístěná na vnitřní straně obou hemisfér, ve střední části spánkového laloku. Tato párová struktura je nezbytná pro vytváření a ukládání nových vzpomínek, pro prostorovou navigaci, pro učení, a to zejména faktických informací a epizodických vzpomínek. Na jeho nervových buňkách jsou velmi hustě exprimovány receptory pro glukokortikoidy a mineralokortikoidy, což ukazuje jeho klíčové postavení ve stresové reakci. Tato struktura je více než jiné oblasti mozku vulnerabilní a citlivá k vlivům prostředí – v prosperujícím a podnětném prostředí je sídlem obnovování neuronů, ovšem za podmínek chronického stresu dochází ke zmenšování této struktury.

Prefrontální kortex (předčelní kůra, PFC)

Prefrontální kortex je přední část čelní mozkové kůry lokalizovaná za čelní kostí. Podle umístění rozdělujeme tuto oblast na zadní (dorzolaterální, dlPFC), přední a střední (ventromediální, vmPFC, její součást je i orbitofrontální kůra, OFC, a přední cingulum, ACC). Bývá popisována jako základní exekutivní a rozhodovací centrum. Je aktivní během plánování, usuzování, racionálního a morálního rozhodování. Pomáhá regulovat emoce, v ideálním případě má tlumivý efekt na amygdalu a moduluje poplachovou a strachovou reakci.

Jedná se o vývojově mladší oddíl mozkové kůry, typicky vysoce rozvinutý u lidí. Je zodpovědný za vyšší kognitivní funkce, exekutivní a rozhodovací funkce, regulaci pozornosti a emocí a pracovní paměť. Napomáhá vyhledávání a vybavení informace i její ukládání do hipokampu. Facilituje plánování a racionální rozhodování. Reguluje emoce cestou inhibičního vlivu na limbický systém, zejména amygdalu. Pro její pestré řídicí funkce bývá často označována za exekutivu mozku. Vývojově starší vnitřní části PFC podřazujeme limbickému systému, protože jsou s nimi funkčně velmi významně propojeny.

Přední cingulární kůra (anterior cingular cortex, ACC, přední cingulum, precingulum)

Přední cingulární kůra je oblast mozkové kůry navnitř obou hemisfér, která vpředu obkružuje corpus calosum (vazník mozkový, spojuje hemisféry). Je to také část mediálního prefrontálního kortexu (mPFC). Funkčně má blízko k limbickému systému a prefrontálnímu kortexu. Je intenzivně propojena s amygdalou, hipokampem, hypothalamem, mozkovým kmenem a prefrontální kůrou (její orbitofrontální částí, OFC). Přední cingulum je anatomicky a funkčně značně heterogenní a skládá se z různých cytoarchitektonických oblastí s odlišnou konektivitou (retrosplenická, zadní, střední a přední část ACC). Spolupodílí se na regulaci emocí, observačním prožívání při empatii, učení informací ve vztahu k emocím, regulaci autonomních funkcí, paměti a zpracování odměny. Hraje hlavní roli v naší schopnosti zaměřit pozornost, detekovat a monitorovat chyby a konfliktní informace. Posuzuje důležitost informace ve vztahu k emocím a motivaci. Spolu s přední inzulou vytváří základní uzly tzv. salientní sítě, určující významnost působícího podnětu pro jedince.

Přední inzulární kůra (přední inzula, přední část ostrovního laloku, AI, AIC)

Ostrovní lalok je pátý a nejmenší lalok mozkové kůry po obou stranách mozku, který je zanořen mezi lalokem frontálním a temporálním a není tak viditelný na povrchu mozku. Přední inzulární kůra byla tradičně považována za paralimbickou nebo také limbickou asociační kůru, což odkazuje na její intimní propojení s limbickým systémem. Někdy bývá označována jako primární viscerálně-somatická oblast (viscerální mozek). Inzulární kortex členíme anatomicky, funkčně i histologicky do dvou částí vymezených jeho centrální rýhou na přední a zadní inzulu. Přední část inzuly je primárně propojena s předním cingulem, čelní kůrou, orbitofrontální kůrou a předním temporálním kortexem. Přijímá a mapuje informace ze všech oblastí fyzického těla. Celé naše tělo je prostoupeno drobnými „smyslovými“ orgány. Jedná se spíše o volná čivá nervová zakončení v cévách, svalech, šlachách, stěnách vnitřních orgánů, a dokonce i v kostech. Tento systém vnitřního čití pomáhá mozku reprezentovat interocepci (Craig, 2003), poskytovat mu neustálou zpětnou vazbu o těle a z těla a umožňuje nám si uvědomovat svůj tělesný stav. Jednoduše lze shrnout, že nám říká, co se děje uvnitř těla, a zpracovává informace ve vztahu k prožívání emocí. Funkce inzuly jsou však velmi rozmanité, jak ukazují funkční zobrazovací studie, které nově rozdělily lidskou inzulu do čtyř funkčně odlišných oblastí – sensorimotorické, čichově-chuťové, socioemocionální a kognitivní. Jedná se do jisté míry o simplifikaci, která dobře ilustruje pestrost zapojení samotné inzuly (Uddin et al., 2017).

Okruh odměny (mezolimbická dopaminová dráha)

Jako okruh odměny je nazývána síť několika subkortikálních a kortikálních struktur, bohatě mediovaná dopaminem, zahrnující ventrální tegmentální oblast (VTA) a nucleus accumbens (NAc), hipokampus, prefrontální kortex (PFC) a další oblasti. Neurony z VTA uvolňují dopamin při zpracování různých libých či averzivních podnětů, v závislosti na místě jejich ukončení – předpokládá se, že existují v rámci tohoto okruhu tři anatomicky oddělené podokruhy: 1) z VTA do mediální části NAc, aktivní během odměny; 2) z VTA do mPFC, aktivní během averzivních podnětů; 3) z VTA do laterální části NAc, aktivní během zpracování obou typů podnětů, pravděpodobně reflektující salienci, významnost podnětu (Lammel et al., 2011). Stresory mohou ovlivnit dopaminergní neurony v oblasti VTA a jejich projekce do mPFC. Například u depresivních jedinců předpokládáme změny ve zpracování odměňující a averzivní informace. Citlivost této dráhy na odměnu, zejména její části VTA–BLA–NAc, může být oslabena právě během depresivní poruchy (Sun et al., 2021). Animální modely ukazují rozdíly v propojení uvnitř částí okruhu odměny i navenek s ostatními strukturami mezi odolnými a vulnerabilními jedinci.3

Nucleus accumbens (NAc, známé jako centrum libosti)

Párové jádro nucleus accumbens zařazujeme mezi bazální ganglia hluboko uvnitř mozku. Je součástí mezolimbické dráhy (okruhu odměny) spolu s ventrální tegmentální oblastí (VTA). Je intenzivně propojeno s prefrontálním kortexem (glutamátergní dráhy), hypothalamem (orexinergní dráhy) a amygdalou. Integruje dopaminergní vstupy z VTA a vstupy z hipokampu, PFC, amygdaly a thalamu. Zprostředkovává nám zkušenosti ve spojení s odměnou a trestem. Ovlivňuje plánování s ohledem na příjemné podněty. Dopaminergní, glutaminergní a orexinergní spoje umožňují prožívání libosti v souvislosti s jídlem, sexem, hudbou, psychoaktivními látkami aj.

Limbický systém (dříve označovaný rhinencephalon nebo emoční mozek)

Limbický systém není technicky ani systém, ani anatomicky určená struktura a v průběhu let byl vymezován různě. Termín nám však poskytuje užitečnou zkratku, která odkazuje na anatomicky a funkčně bohatý komplex mozkových struktur, podílejících se mimo jiné na zpracování a produkci emocí a paměti. Název limbický odvozujeme od latinského slova limbus (hraniční), což nám napovídá, že vytváří hranici mezi vývojově novou mozkovou kůrou (neokortex) a podkořím. Jeho struktury bývají podřazovány pod tzv. limbický lalok navnitř hemisfér, vývojově starší korové oblasti, ale i podkorová jádra a oblasti na limbický lalok napojené. Tento funkční komplex propojuje struktury koncového mozku, podkoří i mozkového kmene, bývají s ním spojovány struktury hipokampu, cingula, amygdaly, hypothalamu a thalamu i nucleus accumbens aj. Důvodem této asociace bývá strukturální a funkční podobnost a bohaté vzájemné oboustranné propojení. Velice obecně lze říci, že se velkou měrou podílí na řízení pochodů, které podporují přežití organismu a druhu (Petrovický, 1999).

Autonomní nervový systém – vegetativní nervový systém (ANS)

ANS je součástí periferního nervového systému. Rozlišujeme viscerosenzorickou (dostředivou) a visceromotorickou (odstředivou, efektorovou) část. Visceromotorická část je organizována do dvou proti sobě pracujících větví – sympatické a parasympatické. Mají odlišnou anatomickou a neurotransmiterovou organizaci, jejich zakončení se scházejí ve stěnách všech vnitřních orgánů, cév a žláz, jejichž činnost neustále monitorují a regulují. Ačkoliv si tyto systémy nejčastěji spojujeme se stresem, je důležité si uvědomit, že bez jejich trvalé aktivity bychom nedokázali popoběhnout za ujíždějícím autobusem ani vstát ze židle, aniž bychom omdleli (bez tonického vlivu a anticipační reakce sympatiku by došlo k významnému poklesu tlaku krve). Střídání vlivu sympatiku a parasympatiku na srdeční frekvenci během dýchání se projevuje tzv. respirační sinusovou arytmií, která je zcela normálním jevem.

Jinak můžeme zjednodušeně říci, že sympatická část mobilizuje tělo v podmínkách zvýšených nároků nebo stresu (fight or flight). Tato větev ANS je spolu s dření nadledvin organizována do tzv. sympatoadrenální osy (SAM), která je druhým nejmocnějším hráčem systému stresové reakce. Parasympatikus dominuje za normálních „nestresových“ podmínek, jeho úkolem je nastřádat zdroje na další stresovou reakci, aby se organismus mohl co nejlépe vyrovnávat se zátěží (rest and digest). U zdravého jedince je nezbytné, aby jeho sympatický systém dokázal v podmínkách stresu vyprodukovat dostatečně silnou reakci, aby se ale také dokázal velmi rychle vrátit zpět, jakmile ohrožení pomine, a uvolnil cestu pro parasympatickou převahu v klidovém období. Parasympatikus má dvě větve, starší nemyelinizovanou (dorzální vagus) a mladší myelinizovanou (ventrální vagus), proto bývá některými autory označován jako polyvagální systém (Porges, 2003).

Stresová osa, osa hypothalamus–hypofýza–nadledvina (osa HPA)

Osa HPA je hlavní neuroendokrinní systém našeho mozku. Je zodpovědná zejména za řízení reakce na stres, ale podílí se na regulaci mnoha jiných procesů v těle, například zažívání, energetické rovnováze, imunitních reakcích, sexuálním chování nebo řízení nálady a emocí. V tomto důležitém systému řízení dochází k průniku regulace humorální (látkové, hormonální) a neurální (nervové), kde je ústředním bodem hypothalamus jako integrující centrum vyhodnocující signály z vnitřního prostředí těla, výměny informací v mozku, stav imunitního systému a žláz z vnitřních sekrecí. Je to systém zahrnující několik etáží řízení reakce organismu na stresor. Někdy bývá tato soustava řízení rozšiřována o limbický systém, se kterým je intenzivně propojena. Bývá poté označována jako osa limbický systém–hypothalamus–hypofýza–nadledvina. Stresová osa je výkonná neboli efektorová část systému stresové reakce. Jejím koncovým mediátorem je kortizol, který se uvolňuje po její aktivaci z kůry nadledvin. Osa HPA má dva hlavní způsoby fungování, kromě akutní stresové aktivace dochází k uvolňování glukokortikoidů (GKs) i v tzv. cirkadiánním rytmu. GKs jsou vylučovány těsně před probuzením, brzy ráno, tj. před nejdelší bdělou periodou – u hlodavců aktivních v noci se GKs zase vylučují do oběhu začátkem večera.

1.2 Látky významné pro pochopení fungování stresové reakce a odolnosti vůči zátěži

Glukokortikoidy (GKs), kortizol a kortikosteron

Glukokortikoidy (u lidí kortizol a kortikosteron) jsou koncové produkty aktivace HPA osy. Tyto hormony (endokrinní řízení) mají dva funkční režimy – pravidelné cirkadiánní uvolňování a pak okamžité uvolnění indukované stresem. V průběhu celého dne koordinují a synchronizují denní a noční spánkové rytmy. Během stresové reakce regulují odpověď organismu jako celku a facilitují jeho adaptaci na měnící se podmínky prostředí. Krátká a rychlá reakce organismu na zátěž je zcela na místě, ale pokud je tato odpověď prodloužená nebo zesílená, může se efekt kortikoidů přeměnit z prospěšného na škodlivý (Daskalakis et al., 2013). Uvolňované GKs se zase zpětně váží na jaderný receptor a fungují jako regulátory své vlastní transkripce v mozku. Tato „dvousečná“ funkce z něj dělá hlavní regulátor stresové odpovědi, kterou iniciuje i zakončuje (de Kloet et al., 2005). Nejdůležitější úlohou glukokortikoidů je mobilizovat energii pro tělo v situaci ohrožení nebo očekávané vyšší spotřeby energie. Posunují metabolickou rovnováhu ve zpracování bílkovin, tuků a glukózy. Ve svalech, kostech a tukové tkáni mají efekt katabolický a v játrech mají efekt anabolický. Výsledkem je zvýšená nabídka glukózy pro okamžitou spotřebu v pracujících svalech a mozku. Mění funkce imunitního systému, z krátkodobého hlediska může imunitní systém podporovat, z dlouhodobého hlediska dochází k dysregulaci zánětlivé kaskády a vzniku tzv. prozánětlivého stavu, tedy stavu s vyšší pohotovostí k rozvoji zánětu. Stimuluje činnost mozku, zvyšuje dráždivost nervové tkáně a způsobuje emoční labilitu.

Adrenalin (epinephrin, A)

Adrenalin je neuromediátor a hormon. V malém množství se nachází v CNS, ale větší množství je uvolňováno dření nadledvin do krevního oběhu pod vlivem stresorů. Dřeň nadledvin je vlastně modifikované sympatické ganglion, je součástí systému SAM. Adrenalin se vylučuje spolu s malým množstvím noradrenalinu a dopaminu. Připravuje tělo na boj nebo únik po stimulaci sympatického autonomního systému. Zvyšuje tlak krve a tepovou frekvenci, zužuje cévy a rozšiřuje dýchací cesty s cílem zabezpečit dostatečný přísun kyslíku do plic a krve do svalů, abychom byli připraveni například na běh.

Dopamin (DA)

Dopamin má v nervovém systému opět více funkcí. Je členem rodiny katechominů, nejhojněji zastoupených v CNS (80 % všech), a funguje jako neuromodulátor a neuromediátor. Hraje důležitou roli v chování motivovaném odměnou. Anticipace rozličných typů odměn zvyšuje v mozku uvolňování DA v oblasti VTA a NAc. Dysregulace okruhu odměny bývá zmiňována v souvislosti se závislostmi všeho druhu. Rovněž se účastní řízení a koordinace tělesného pohybu. Narušení jeho produkce vede k narušení motoriky a projevuje se jako Parkinsonova nemoc. Jako neuromodulátor reguluje uvolňování různých hormonů. Bývá označován jako neurotransmiter pohody, odměny nebo libosti, spíše jej dnes chápeme obecně jako dárce motivační salience, který signalizuje organismu vnímanou motivační sílu (touhu, nebo odpor).

Noradrenalin (norepinefrin, NA)

Noradrenalin spolu s adrenalinem a dopaminem řadíme mezi katecholaminy. Funguje jako neurotransmiter a modulátor v CNS a jako hormon v těle. Jeho hladina v průběhu dne kolísá a v noci je nejnižší (cirkadiánní rytmicita). Hraje roli v udržení bdělosti, posiluje ukládání informace do paměti a pomáhá zaměřit pozornost. Během stresové reakce je spoluhráčem adrenalinu, vylučuje se na postgangliových sympatických neuronech a také ze dřeně nadledvin, kde pak má funkci hormonu. Umožňuje krátkodobě připravit organismus na akci, zvyšuje tlak krve, urychluje tepovou frekvenci, roztahuje cévy v kosterních svalech a zvyšuje odbourávání glykogenu na jednoduché cukry. NA uvolňovaný přímo v amygdale (BLA) má klíčovou roli v její odpovědi na stresové události nebo emoční stimulaci a na konsolidaci vzpomínek na takové události (Roozendaal et al., 2009).

Oxytocinový systém (OT)

Oxytocinový systém je jeden z vývojově nejstarších systémů integrace a regulace (peptidy podobné vazopresinu a oxytocinu nalezneme u všech obratlovců, od savců a ptáků po obojživelníky a ryby). Tento systém funguje neurálně, humorálně i v řízení imunitního systému. Oxytocin je neurotransmiter, hormon i neuromodulátor. Má jedinečné postavení v integraci mezi systémy stresové reakce, systémy odměny a zasahuje i do regulace homeostatických mechanismů řízených mozkovým kmenem. Jedna z jeho vývojově novějších funkcí, kterou přebírá u savců, je významná podpora savčí sociálnosti, párování, vazby matka–mládě (dítě). Zvyšuje významnost sociálních podnětů (Triana-Del Rio et al., 2019). Je jedním z hlavních hráčů pro vznik a rozvoj tzv. biobehaviorální synchronie, základního mechanismu lidské sociální interakce (Feldman, 2017; Uvnäs Moberg, 2016). OT systém moduluje mnoho funkcí v kortikolimbických okruzích, zejména v zapamatování a extinkci prožívané úzkosti a strachu (přímé spoje z hypothalamu do centrální amygdaly) (Triana-Del Rio et al., 2019). Moduluje vnímání a anticipaci bolesti (Herpertz et al., 2019) snížením aktivity VTA na bolestivé podněty a snížením aktivity v přední inzule (AIC). Zlepšuje také hojení ran (Sorg et al., 2017).

Endokanabinoidní systém (eCB)

V celém lidském mozku existuje důležitý neuromodulační systém tzv. endokanabinoidů, tedy kanabinoidů vlastních našemu tělu, aktivních přes anandamidový receptor. Přítomnost tohoto systému regulace synaptického přenosu byla prokázána na okruzích řídících odpověď na stresor (Gorzalka et al., 2008), tudíž tento systém nelze zcela opominout při popisu stresu a traumatu, jak bylo prokázáno na humánních i animálních modelech (Morena et al., 2016). V limbickém systému eCB reguluje a moduluje aktivaci HPA osy a mění vnímání bolesti, je tedy integrálním regulátorem stresové reakce. Během akutního stresu tonicky omezuje aktivaci této osy, zatímco v průběhu chronického stresu dochází pod jeho vlivem k up regulaci limbické odpovědi, která tlumí neurální aktivitu a vede k habituaci na stresové podmínky. Narušení tohoto systému může způsobit neschopnost adaptovat se na chronický stres a může být součástí vulnerability ke stresem podmíněným poruchám, jako jsou deprese a PTSD. Endokanabinoidní systém vstupuje do dopaminergní transmise mezi VTA a NAc během chování motivovaného libým podnětem.

Glutamát (Glu)

Glutamát je nejhojněji zastoupený excitační neurotransmiter v lidském mozku. Hraje podstatnou roli v synaptické plasticitě, včetně regulace synaptické hustoty, synaptické reorganizace a dlouhodobé potenciaci (LTP), která je v hipokampu a neokortexu základem paměti a učení. Proto bývá glutamát vnímán jako důležitá složka procesů kognice, učení, nálady a všech ostatních oblastí, kde neuroplasticita hraje podstatnou roli v adaptaci na environmentální stresory (Pal, 2021). Chronický stres vede k dysfunkci glutamátového systému, a právě to je důvodem zhoršené a snížené neuroplasticity – v hipokampu způsobuje zvýšené uvolňování glutamátu, narušení LTP a atrofii apikálních dendritů a potažmo deficity v učení a paměti. V prefrontální kůře dochází ke sníženému uvolňování glutamátu, narušení LTP i proliferace dendritů a narušení pozornosti; v amygdale nastává pokles uvolňování glutamátu, narušení LTP, dendritická hypertrofie, dále roste hustota dendritických trnů a zvyšuje se úzkost. Zdá se, že efekt chronického stresu je zprostředkován aktivací mikroglií, které odstartují neurozánětlivé změny, jež naruší intracelulární a extracelulární signalizaci. Dlouhodobě zvýšené množství glutamátu působí excitotoxicky na neurony a vede k odumírání nervových buněk u některých degenerativních chorob, jako je Alzheimerova nemoc, Parkinsonova nemoc nebo Huntingtonova choroba.

Mozkový neurotrofní faktor (Brain Derived Neurotrophic Factor, BDNF, abrineurin)

Tento protein je členem široké rodiny růstových faktorů neurotrofinů (která obsahuje mimo jiné také neurotrofin 3, 4 a 5), odvozených od nervového růstového faktoru (nerve growth factor, NGF) a exprimovaných neurony ubiquiterně v CNS, predominantně v mozkové kůře a hipokampu. Ale BDNF produkují i pericyty, astrocyty, mikroglie a endotheliální buňky – endotheliální buňky v mozkových cévách produkují 50krát více BDNF než kortikální neurony. Nejhojněji je BDNF zastoupen v hipokampu, kůře a bazálním předním mozku, tedy oblastech, které jsou důležité pro učení, paměť a usuzování. BDNF se neomezuje jen na nervový systém, vyskytuje se i v těle, kardiovaskulárním systému, cévách, srdci, plicích, brzlíku, slezině i kosterních svalech. Tento růstový faktor pozitivně ovlivňuje přežití a zapojení stávajících neuronů v CNS i na periferii a podporuje růst a diferenciaci nových neuronů a synapsí. Pozoruhodným zjištěním byl objev jeho schopnosti stimulovat v dospělém mozku neurogenezi, tvorbu nových neuronů z kmenových buněk.

Na tomto místě máme za sebou nezbytné množství neurovědních informací, které nám pomohou snáze se orientovat v následujících kapitolách a porozumět teoretickým základům i širším souvislostem odolnosti. Těchto několik stránek nám poslouží jako neurovědní mapa nebo slovník. Kdykoliv se ke zde uvedeným informacím můžete vracet a doplňovat si nové poznatky. Pojďme se tedy vydat na cestu za lidskou odolností.

Literatura

Craig, A. D. (2003). Interoception: the sense of the physiological condition of the body. Current Opinion in Neurobiology, 13(4), 500–505.

Cristinzio Perrin, C., & Vuilleumier, P. (2007). The Role of Amygdala in Emotional and Social Functions: Implications for Temporal Lobe Epilepsy. Epileptologie, 24, 78–89.

Daskalakis, N. P., Bagot, R. C., Parker, K. J., Vinkers, C. H., & de Kloet, E. R. (2013). The tree-hit concept of vulnerability and resilience: towards understanding adaptation to early-life adversity outcome. Psychoneuroendocrinology, 38(9), 1858–1873.

Feldman, R. (2017). The Neurobiology of Human Attachment. Trends in Cognitive Sciences, 21(2), 80–99.

Godoy, L. D., Rossignoli, M. T., Delfino-Pereira, P., Garcia-Cairasco, N., & de Lima Umeoka, E. H. (2018). A Comprehensive Overview on stress Neurobiology: Basic Concepts and Clinical Implications. Frontiers in Behavioral Neuroscicence, 12, 127.

Gorzalka, B. B., Hill, M. N., & Hillard, C. J. (2008). Regulation of endocannabinoid signaling by stress: Implications for stress-related affective disorders. Neuroscience & Biobehavioral Reviews, 32(6), 1152–1160.

Hegoburu, C., Tang, Y., Niu, R., Ghosh, S., Triana-Del Rio, R., de Araujo Salgado, I., Abatis, M., Alexandre Mota Caseiro, D., van den Burg, E. H., Grundschober, C., & Stoop, R. (2023). Social buffering switches fear to safety encoding by oxytocin recruitment of central amygdala „buffer neurons“.

Herpertz, S. C., Schmitgen, M. M., Fuchs, C., Roth, C., Wolf, R. C., Bertsch, K., Flor, H., Grinevich, V., & Boll, S. (2019). Oxytocin Effects on Pain Perception and Pain Anticipation. The Journal of Pain, 20(10), 1187–1198.

de Kloet, E. R., Joëls, M., & Holsboer, F. (2005). Stress and the brain: from adaptation to disease. Nat Rev Neurosci, 6(6), 463–475.

Lammel, S., Ion, D. I., Roeper, J., & Malenka, R. C. (2011). Projection-Specific Modulation of Dopamine Neuron Synapses by Aversive and Rewarding Stimuli. Neuron, 70(5), 855–862.

McEwen, B. S., Gray, J. D., & Nasca, C. (2015). 60 YEARS OF NEUROENDOCRINOLOGY: Redefining neuroendocrinology: stress, sex and cognitive and emotional regulation. J Endocrinol, 226(2), 67–83.

Morena, M., Patel, S., Bains, J. S., & Hill, M. N. (2016). Neurobiological Interactions Between Stress and the Endocannabinoid System. Neuropsychopharmacology, 41(1), 80–102.

Pal, M. M. (2021). Glutamate: The Master Neurotransmitter and Its Implications in Chronic Stress and Mood Disorders. Front Hum Neurosci, 15, 722323.

Petrovický, P. (1999). Limbický systém, jeho struktury a spoje. Psychiatrie, 2.

Porges, S. W. (2003). The Polyvagal Theory: phylogenetic contributions to social behavior. Physiol Behav, 79(3), 503–513.

Roozendaal, B., McEwen, B., & Chattarji, S. (2009). Stress, memory and the amygdala. Nature reviews. Neuroscience, 10, 423–433.

Sorg, H., Grambow, E., Eckl, E., & Vollmar, B. (2017). Oxytocin effects on experimental skin wound healing. Innov Surg Sci, 2(4), 219–232.

Steffen, P. R., Hedges, D., & Matheson, R. (2022). The Brain Is Adaptive Not Triune: How the Brain Responds to Threat, Challenge, and Change. Frontiers in Psychiatry, 13, 802606.

Sun, L., You, J., Sun, F., Cui, M., Wang, J., Wang, W., Wang, D., Liu, D., Xu, Z., Qiu, C., Liu, B., & Yan, H. (2021). Reactivating a positive feedback loop VTA-BLA-NAc circuit associated with positive experience ameliorates the attenuated reward sensitivity induced by chronic stress. Neurobiology of stress, 15.

Triana-Del Rio, R., van den Burg, E., Stoop, R., & Hegoburu, C. (2019). Acute and long-lasting effects of oxytocin in cortico-limbic circuits: consesquences for fefar recall and extinction. Psychopharmacology, 236(1), 339–354.

Uddin, L. Q., Nomi, J. S., Hébert-Seropian, B., Ghaziri, J., & Boucher, O. (2017). Structure and Function of the Human Insula. J Clin Neurophysiol, 34(4), 300–306.

Uvnäs Moberg, K. (2016). Hormón blízkosti. Rola oxytocínu vo vztahoch. Vydavateĺstvo F.

2.Adaptace – dialektika mezi organismem a prostředím

Pojem adaptace má široký rozsah a obsah. Bývá často používán zejména v biologii, ale i mimo ni – jedná se totiž o klíčovou vlastnost přírodních i umělých systémů. V biologii tento pojem využíváme ve třech různých souvislostech, tj. s ohledem na evoluční procesy, na stav populace nebo s ohledem na jednotlivce. Může se jednat o evoluční proces přirozeného výběru, který napomáhá organismu vyrovnat se s prostředím, v němž žije. Výsledkem tohoto procesu je tzv. evoluční zdatnost (evolutionary fitness). V kontextu evoluční adaptace se pojem adaptace používá k označení stavu, kterého populace dosáhne v průběhu adaptačního procesu. Na úrovni jedince můžeme pojem adaptace používat jako označení fenotypového adaptivního rysu, vlastnosti, která se během adaptace vynořila v procesu přírodního vývoje a uchovala se pro svou výhodnost pro přežití a reprodukci. Adaptaci tak chápeme ve fylogenetickém (evolučním) i ontogenetickém (individuálním) smyslu slova. Evoluční perspektiva umožňuje vidět širší souvislosti ontogenetického vývoje (Peckham, 2023).

Pro účely této publikace budeme vycházet z pojetí adaptace jako neustálého a dynamického procesu interakce chování organismu a vlivů prostředí, jehož cílem je přizpůsobit se konkrétním podmínkám a optimalizovat prosperitu a fungování organismu pro jeho zachování. Adaptace je hlavní vývojový úkol a cíl všech organismů v jejich ekologické nice (Ulrich-Lai & Herman, 2009). V průběhu vývoje čelí organismus různým výzvám a nárokům prostředí. Tento tlak prostředí vede k tomu, že jsou vybírány a utvářeny takové vlastnosti, které organismu dovolí se dále množit a prospívat. Jedinec je „nucen“ se neustále adaptovat na měnící se nároky prostředí a zároveň si v určitém rozsahu udržovat rovnováhu vnitřních procesů. Jedním z důležitých aspektů lidského života je schopnost vyrovnávat se se zátěží každodenního života, stresem a různými nepříznivými událostmi, které nás na naší životní pouti potkají. Člověk je vystavován nejrůznějším vlivům přicházejícím z fyzikálního okolí, mezilidského prostoru i sociokulturního okruhu. Musí vynakládat energii a úsilí, nevědomě i cíleně, aby „ustál“ konfrontaci se všemi okolními vlivy.

Výzkumníky vždy zajímala otázka, na jakých faktorech závisí efektivita a úspěšnost lidské adaptace. Pozitivní výsledek konfrontace s nároky života se odvíjí nejen od dlouhodobých vlastností daného jedince, ale i od aktuálně použitých strategií zvládání (coping) (Paulík, 2017). Resilienci neboli odolnost můžeme popsat jako jednu z mnoha facet adaptace jako komplexního dynamického systémového biologického jevu, který v sobě skrývá neoddiskutovatelný význam pro klinickou praxi, vědu a výzkum i kulturní a politickou organizaci lidského společenství.

2.1 Adaptace a stres

Během posledních padesáti let se naše poznatky o stresu značně proměnily. Byli jsme obohaceni o nové neurobiologické souvislosti, týkající se širšího řízení stresové reakce, které nám rozšířily obzory vnímání a porozumění této tematice. Omezené biologické pojetí stresu jako reakce na ohrožení se v průběhu času stalo neudržitelným. Jeho postupným propojováním s dalšími a dalšími informacemi se dostáváme k pojetí stresu jako neustále probíhajícího a adaptivního procesu vyrovnávání se s měnícím se prostředím, který jedinci umožňuje předvídat a zvládat budoucí výzvy (McEwen & Akil, 2020). Stresová reakce je přirozená a tělu vlastní, nelze ji považovat za nebezpečnou nebo toxickou, protože ve své normální formě je hluboce adaptivní. Stresová reakce moduluje a integruje mnoho fyziologických funkcí, od molekulární úrovně po úroveň kognitivních funkcí vyššího řádu a potažmo jedince jako celku (Lo Martire et al., 2024). Biologii stresu doplňuje třeba i epigenetika anebo afektivní a sociální neurověda. Tyto vědní obory nám poskytují přesahy do fyziologie emocí a patofyziologie psychiatrických poruch, v jejichž základu stojí emoční dysregulace (Beauchaine & Cicchetti, 2019; Cludius et al., 2020). Eminentně nás zajímá kritické propojení a interakce mozku a těla, které v sobě skrývají povahu naší odpovídavosti na zátěž, respektive otázku vulnerability anebo resilience (Marazziti et al., 2024).

Dlouhou dobu bylo zkoumání adaptace organismu pod nadvládou imperativu Cannonovy homeostázy (Cannon, 1915). Snahou a cílem organismu mělo být vyrovnávání se s nároky zevního prostředí za současného udržení homeostázy, tj. snahy organismu si zachovat stabilitu vnitřního prostředí a udržovat důležité parametry vnitřního prostředí konstantní (Cannon, 1915). Odchylky od normy by měly být korigovány rychle a automaticky lokálními zpětnovazebními mechanismy. Z této premisy vycházel fyziologický výzkum minulého století, který se soustředil na studium izolovaných orgánů a tkání, jež vědci vystavovali různým podmínkám (Sterling & Eyer, 1988). Také proto si dlouhou dobu vědci mysleli, že tělo se organizuje automaticky lokálně, nezohledňovali a ani nemohli zohledňovat řízení těla jako celku cestou tří hlavních kontrolních soustav: nervové, endokrinní a imunitní. Na druhou stranu nám těmito postupy poskytli nezbytné střípky vědomostí, ze kterých můžeme nyní stavět vyšší konceptuální celky. Jak se později ukázalo, měření vnitřního prostředí prováděné na neporušeném, neuspaném organismu odpovídalo homeostatickému modelu jen velmi nepřesně (Sterling & Eyer, 1988). Vnitřní prostředí totiž není nikdy konstantní, neustále se mění i bez vlivu podnětů z prostředí. Epidemiolog Peter Sterling a neurobiolog Joseph Eyer (1988) ukazují, že organismus jako celek reaguje na změny s anticipací, tedy v předstihu. Dokazují to na banálním příkladu regulace krevního tlaku, který se zvyšuje chvíli před tím, než vstaneme ze sedu. Pokud by se krevní tlak měl regulovat zpětnovazebně, tedy až poté, co tělo zaznamená snížení tlaku krve, bylo by to neuvěřitelně pomalé a neefektivní. A možná bychom si tak vůbec nestoupli nebo bychom omdleli při každém pokusu si stoupnout. Proto tito vědci přišli s konceptem allostázy, nahrazující dosavadní převládající homeostatický model, velmi dobře doplňující klasické výzkumy Cannona (1915) a Seyleho (1936, 1950, 1976). Allostatický model totiž obsahuje anticipační mechanismy, které – jak se zdá – jsou pro fyziologickou regulaci klíčové.

V roce 1976 použil Hans Selye termín „stres“ pro nespecifickou odpověď těla na jakoukoliv zátěž, které organismus čelí (Selye, 1976; Večeřová-Procházková & Honzák, 2008). Tento termín nijak neurčuje, zda je podnět pozitivní, nebo negativní, i když to má pro organismus zcela zásadní důsledky. Popsal tuto nespecifickou reakci jako všeobecný adaptační syndrom (general adaptation syndrome, GAS). Vycházel z celé řady svých fyziologických výzkumů, během kterých vystavoval zvířata stresu a pozoroval u nich rozvoj symptomů různých onemocnění. Některé jeho závěry mohou činit dojem o propojení stresu spíše s patologií a maladaptací. Sám Selye si tento nedostatek uvědomoval a pokusil se mu vyhnout rozšířením svého pojetí na psychosociální oblasti života lidí vystavených stresu. Formuloval koncept psychosociálního stresu (Večeřová-Procházková & Honzák, 2008) a rozlišil stres na dobrý (eustres) a neblahodárný (distres) (Kupriyanov & Zhdanov, 2014). V dalším vývoji došlo k propojení Cannonovy představy o stresu jako akutní reakci na bezprostřední ohrožení a Selyem popsaných dlouhodobých konsekvencí stresové reakce do jednotného obrazu stresu (Večeřová-Procházková & Honzák, 2008). Chápání vlivu stresu se rozšiřovalo z pouhé fyziologie na interdisciplinární přístup stojící na čtyřech pilířích: (a) fyziologické projevy, (b) změny v chování, (c) proměny subjektivního prožívání a (d) reagování kognitivních funkcí. V tu chvíli se ke slovu dostávali výzkumníci z oblasti psychologie, kteří poukazovali na specifika stresové reakce lidí a na nezbytnost zohlednění jejich subjektivního prožívání a kognitivního zhodnocení stresoru. Mezi první významné psychologické teorie stresu patří i Lazarusova teorie kognitivního zhodnocení stresoru a vlastních zvládacích schopností (Folkman et al., 1986). Psychologické proměnné vstupující do interakce mezi organismem a prostředím se považovaly za příčinu rozdílů v interindividuální reaktivitě na stres. Psychologické teorie stresu rozšířily původní rovnici propojující stresový podnět a stresovou reakci o subjektivní prožívání jak stresoru, tak stresové reakce, např. kognitivně-aktivační teorie stresu (Ursin & Eriksen, 2004). Postavení psychologických faktorů v reakci na stres zachycuje obrázek 3.

V přínosu Petera Sterlinga a Josepha Eyera vidíme potenciál propojit fyziologické i psychologické teorie stresu na dostatečně obecné úrovni do smysluplného koherentního celku. Allostatický model je komplexní, zohledňuje poznatky výzkumů šedesátých, sedmdesátých i osmdesátých let. Proto rozšiřuje možnosti klasického fyziologického pojetí o vstup ryze psychologických funkcí, jako jsou vyšší kognitivní funkce, usuzování, hodnocení, vzpomínky, plánování, hodnoty a morální usuzování, které nelze nijak upozadit v rámci pojetí stresu u lidí. Umožňuje také plauzibilní vysvětlení vzniku odolnosti a vulnerability vůči zátěži (stresu, nemoci, vlivům prostředí) i obrovského rozptylu individuálních rozdílů v této sledované dimenzi, která vyrůstá na interakci genetické výbavy jedince a rozmanitých vlivů prostředí (Crofton et al., 2015). V poslední době byl allostatický model obohacen o nové neurobiologické poznatky do podoby zcela zásadního rozsáhlého regulačního systému, který nazýváme stresový systém nebo systém stresové odpovědi (Godoy et al., 2018), integrující různé mozkové struktury do vzájemné kooperace během rychlé detekce jevů v prostředí a jejich interpretaci jako reálné nebo potenciální ohrožení pro organismus (Dedovic et al., 2009).

2.2 Allostáza4 a allostatická zátěž

Sterlingův a Eyerův model allostázy nahrazuje dosavadní pojetí homeostázy, které nebylo vhodné pro popis řízení rovnováhy v dynamických systémech (Sterling & Eyer, 1988). Allostatické mechanismy inherentně obsahují anticipační mechanismy, které jsou pro fyziologickou regulaci zásadní. Základním principem je udržování stability cestou změny – k udržení stabilního vnitřního prostředí musí organismus kolísat ve všech parametrech svého vnitřního prostředí v přijatelném rozmezí a musí své vnitřní prostředí adekvátně vyvažovat vzhledem k požadavkům prostředí. Oproti jednoduchým homeostatickým mechanismům (lokální regulační kličky, feedback i feedforward) zahrnuje allostatický model celý organismus, celé tělo a mozek. Jedná se o komplexnější formu regulace, která umožňuje jemné vyvažování zdrojů na jedné straně a potřeb na straně druhé. Pouhá zpětná vazba v homeostatickém modelu nemůže mít informaci o budoucích potřebách a nárocích. Allostáza dovoluje kontinuální reevaluaci potřeby a kontinuální opakované přizpůsobování se všem parametrům směrem k novému východisku. Poskytuje tak organismu nejefektivnější možné využití jeho zdrojů.

Z již uvedeného vyplývá, že allostatické mechanismy jsou dobře přizpůsobeny k anticipaci změněné potřeby a dosahování potřebného přizpůsobení se ještě předtím, než nastane nutnost se přizpůsobit. V porovnání s tím jsou mechanismy homeostázy pomalejší a rigidnější. Homeostatické řízení je efektivní na lokální úrovni a na jeho základech se rozvíjí komplexnější řízení allostatické, jehož nezbytnost se zvýrazňuje s vyšší úrovní řízení a se složitostí řízeného organismu. Hovoříme o prediktivní regulaci vnitřního prostředí, jejíž hlavním hybatelem i cílem je mozek. Allostáza zabezpečuje optimální flexibilitu při reagování na anticipované změny a výzvy (Pfaltz & Schnyder, 2023).

Obr. 2 Graf závislosti výkonu a úrovně stresu popisující princip allostatické zátěže a vzniku allostatického přetížení. Je variantou klasického Yerkes-Dodsonova zákona a ukazuje nelineární povahu tohoto vztahu

Zdroj: vlastní zpracování dle Pauknerové, 2006, s. 172

Na udržování allostázy se podílí téměř všechny biologické systémy v těle. Vyvstává otázka, co řídí řídicí systémy – imunitní systém, endokrinní systém a potažmo i nervový systém sám? Allostatický model nabízí řešení a ukazuje, že klíčové postavení v řízení anticipačních pochodů nese úroveň aktivace (arousalu) organismu (Jing et al., 2009). Úroveň aktivace organismu je ústředním uzlem v regulaci základních psychofyziologických funkcí a zároveň i tím, co napomáhá spouštět stresovou reakci. Spuštění a ukončení stresové reakce stejně jako znovunavrácení k původní klidové aktivitě je funkcí koordinované aktivace a deaktivace neuroendokrinního a autonomního stresového systému. Společná stresová odpověď je zprostředkována funkčně se překrývajícími okruhy limbického systému, hypothalamu a mozkového kmene. Tyto oblasti se zároveň spolupodílejí na řízení cirkadiánních rytmů (McEwen, 2016), bdělosti a spánku, na fungování paměti a na systému odměny. Vzájemný přesah a průnik jim umožňuje modulovat reakci na stres s ohledem na předchozí zkušenosti a anticipované následky. Podíl na neuroendokrinní a autonomní regulaci je vyvažován podle druhu a intenzity stresu (Ulrich-Lai & Herman, 2009). Reakce na stres se sice vybavuje automaticky, nicméně musí být na různých úrovních modulovatelná. Za hlavní modulátor bývají považovány stavy aktivace organismu, neboť mu umožňují vypořádávat se se specifickými nároky prostředí po stránce fyziologické, behaviorální i emoční.

K řízení těla a mozku jako celku a k vyvažování allostatických fluktuací jsou nezbytné četné bidirekční spoje mezi mozkem a tělem. To bývá někdy označováno jako ztělesnění (embodiment). Informace o stavu našeho vnitřního prostředí jsou neustále přinášeny do mozku cestou přímých inervací ze všech částí těla, i těch nejmenších, včetně metabolicky aktivních oblastí kostí, cév, orgánů imunitního systému, svalových vláken, stěn zažívací trubice a plicních sklípků, a to zejména do oblastí, které se podílejí na vnitřní signalizaci, tedy imunitní a endokrinní systém. Mozek vteřinu po vteřině mapuje vnitřní prostředí těla. Novější funkční neuroanatomické práce popisují aferentní neurální systém primátů a lidí, který reprezentuje všechny aspekty fyziologického stavu těla (Craig, 2003). Systém interocepce5 zprostředkovává kontinuální a vcelku intenzivní tok informací mezi vnitřním prostředím a mozkem. Někteří výzkumníci se domnívají, že tento informační proud je s velkou pravděpodobností základem našeho tělesného já (self) a zdrojem našich subjektivních pocitů, emocí a sebeuvědomování (Ceunen et al., 2016; Chen et al., 2021; Craig, 2002, 2015). Schopnost adaptace organismu můžeme potom popsat jako schopnost mozku simulovat a predikovat potenciální výsledky během konfrontace a zvládat zátěž a ohrožení (Steffen et al., 2022).

Obr. 3 Znázornění efektu vystavení se stresu vedoucího buď k adaptaci a posílení odolnosti, nebo k přetížení a vulnerabilitě. Mozek je ústředním orgánem, který vnímá a odpovídá na to, co jedinec považuje za stresující

Zdroj: vlastní zpracování dle McEwena a Akila (2006; 2020)

Pro vysvětlování vlivu stresu na organismus a jeho schopnosti adaptovat se pod vlivem zátěže (odolnosti nebo vulnerability) je užitečné teoretické zakotvení v pojetí allostázy a allostatické zátěže. Termín používáme v nejširším slova smyslu na rozdíl od původního pojetí Sterlinga a Eyera (1988) a McEwena a Wingfielda (2010), zdůrazňující spíše regulaci energie v organismu. Stres funguje z krátkodobého hlediska pozitivně, podporuje přežití a zachování jedince a zvyšuje jeho kapacitu vyrovnávat se s nároky prostředí. Tělo a mozek pod vlivem stresorů aktivuje allostatické mechanismy udržování dynamické rovnováhy. Za dlouhodobý stres ovšem platí organismus neprominutelnou cenu v podobě tzv. allostatické zátěže (allostatic load), která posunuje rovnováhu proadaptačních a propatologických procesů směrem ke zvýšení vulnerability (viz obrázek 2 a 3) a zvyšuje riziko vzniku onemocnění (Guidi et al., 2021; McEwen, 2000, 2016; Pfaltz & Schnyder, 2023). Ústřední roli v tomto pojetí hraje mozek jako hlavní interpretátor a hodnotitel podnětů z prostředí i jako cíl všech těchto nároků.

Při pokračování stresové reakce vede další zvyšování zátěže nutně k přetížení (allostatic overload) a narušení regulačních mechanismů těla. Regulační systémy se v průběhu evoluce objevily, abychom zvládali allostatickou zátěž v určitém rozsahu. Je nutno podotknout, že většina našich řídicích systémů je náchylná k allostatickému přetížení, pokud nároky na organismus nebo systém přesáhnou jeho allostatickou kapacitu (McEwen, 2000). V tomto bodě zlomu systém přestává zvládat udržovat vnitřní stabilitu a rozvíjí se patologie. U psychiatrických onemocnění zjišťujeme, že významný rizikový faktor (nepříznivé prožitky zanedbávání a zneužívání v dětství)6 podstatně zvyšuje allostatickou zátěž pro další život, posunuje jedince spíše na stranu vulnerability a častěji vede takového jedince do sociální izolace, hostility, deprese nebo ke vzniku závažných somatických onemocnění. Allostatická zátěž může mít podobu chemických dysbalancí, narušení diurnálních rytmů, změny kognitivního fungování, nebo dokonce atrofie některých mozkových struktur (Santos et al., 2018). Pojmy allostatická zátěž, allostatická kapacita a allostatické přetížení vhodně ilustrují dialektiku vzájemné interakce mezi organismem a prostředím. Při určité zátěži nebo zvýšení nároků anebo při snížení kapacity organismu udržovat rovnováhu dochází k přetížení všech systémů. V případě stresu bychom mohli převyprávět tento obecný příběh následujícím způsobem: člověk, který byl v dětství vystaven nepříznivým okolnostem (ACE, ELS) (Teicher et al., 2016), má menší allostatickou kapacitu zvládat stresory, je tedy vulnerabilní vůči další stresové zátěži, což se nijak nemusí v běžném životě projevovat. K projevům dojde, jakmile je vystaven dalším výzvám a jsou kladeny nároky na jeho allostatickou kapacitu. Na rozdíl od odolného jedince dojde při stejné zátěži k projevům allostatického přetížení, například ke vzniku příznaků posttraumatické stresové poruchy.

Obráceným postupem můžeme tyto teorie použít při vysvětlení hypotézy inokulace stresu (Crofton et al., 2015), jejichž autoři na základě savčích i lidských výzkumů tvrdí, že mírný stres je adaptivní a posiluje odolnost, zatímco závažný stres je maladaptivní. Odlišují mírný, zvládnutelný, dočasný stres ve smyslu eustresu a stres závažný, zatěžující, přesahující strategie zvládání (coping strategy), který by odpovídal distresu Hanse Selyeho. Prožitky mírné, snesitelné nepřízně v dětství mohou posilovat resilienci dítěte tím, že jej připravují na budoucí podobné výzvy (Daskalakis et al., 2013). Negativní prožitky mohou mít senzitizující účinek směrem k vulnerabilitě, ale i posilující, „zocelující“ efekt směrem k odolnosti vůči budoucím setkáním s nepříznivými okolnostmi (Rutter, 2012). Hypotéza allostázy dovedně obchází dvojznačnost pojmu stres (McEwen, 2016) a vysvětluje protektivní a poškozující vlivy stresu a zátěže. Eustres nebo také dobrý stres s sebou nese výzvy, možnost rozvoje získání nových charakteristik a nových postupů ke zvládání. Vede k aktivizaci a rozvoji jedince na mnoha úrovních. Zdravá sebedůvěra, optimální kontrola impulzů i schopnost rozhodování, všechny tyto funkce zdravého mozku se zapojují a rozvíjejí během eustresu (McEwen, 2016). I nepříznivé vlivy mohou být využity pro růst a rozvoj jednotlivce s určitými pozitivními nebo adaptivními charakteristikami. Pojem stres nespecifikuje inherentně, zda bude podnět adaptivní (povede k posilování stresem), nebo maladaptivní (způsobí allostatické přetížení).

Odpověď různých jedinců na stejnou stresující událost bude velmi pravděpodobně vysoce variabilní. Výsledný efekt zátěže na jedince bude záviset na jeho allostatické kapacitě (schopnosti zvládat vliv daného stresoru). Dobře to ilustruje příklad z hodiny tělocviku, když žáci dostanou za úkol uběhnout 5 kilometrů. Pro netrénovaného jedince může takový úkol znamenat přetížení nebo vést ke kolapsu. Ale trénovaný žák dokáže vědomě či nevědomě anticipovat (na kognitivní i fyziologické úrovni) allostatickou zátěž a přizpůsobit tomu svou allostatickou kapacitu. Ve výsledku bude tento stresor pro trénovaného jedince motivační a umožní mu další trénink a třeba i zvýšení dalšího výkonu (Sterling & Eyer, 1988). Očkování stresem, pravidelné vystavování se zvládnutelným nárokům prostředí rozšiřuje allostatickou kapacitu jedince vyrovnávat dysbalance vnitřního prostředí, vznikající pod vlivem zevních stresorů, a posiluje jeho schopnost zvládat stres v budoucnosti. Činí tak jedince odolnějším vůči neblahým důsledkům stresových poruch a projevům psychiatrických onemocnění (Guidi et al., 2021; Shrivastava & Desousa, 2016). Díky rozsáhlému přehledu zatížení dětí a adolescentů je prokázána spojitost mezi zvýšenou allostatickou zátěží a horšími parametry fyzického a psychického zdraví u klinické i neklinické populace dětí a dospívajících (Lucente & Guidi, 2023). K zachycení kauzality vztahu ovšem budou potřeba dlouhodobá sledování souvislostí mezi zátěží a zdravotními parametry.

Parametry allostatické zátěže a přetížení používáme nejspíše pro zachycení a popis reagování na stresory v klinické praxi lékaře nebo psychoterapeuta. Současná situace nás ale upozorňuje na nutnost tyto jevy zohlednit v přístupech posilujících odolnost v rámci preventivních programů pro školy a širokou veřejnost. Investice do posílení odolnosti celé populace nezačíná v klinické praxi, ale ve školách a ve výchově. Nové výzkumy ukazují, jak posilovat allostatickou kapacitu jedince. Jednoduše řečeno, stres nebo zátěž je inherentní součástí života samého, nelze se mu vyhnout, nelze před ním uniknout, není možné se před ním ochránit. Ba naopak – stres stojí v základu života. Rodíme se doprovázeni stresovou reakcí a umíráme v záplavě stresových podnětů. Vyhýbání se stresu a zátěži vede k malé kapacitě zvládat stres a nadměrné citlivosti vůči zátěži. Avšak nadměrný a toxický stres narušuje naše adaptační mechanismy i naši odolnost a způsobuje podobnou vulnerabilitu vůči stresu.

2.3 Biologie versus prostředí

Lidská adaptace se realizuje na pomezí interakce dvou protichůdných vlivů, na rozhraní biologického (genetická informace, tzv. nature) a environmentálního (sociální vlivy, včetně vztahů, výchovy a učení, zkušeností, prostředí, tzv. nurture). Tento rozpor známe především z psychologie osobnosti a vývojové psychologie, kdy „biologizující“ pojetí (nature) odkazovala na vlivy genetiky na lidskou osobnost a její charakteristiky a „psychologizující“ teorie (nurture) zdůrazňovaly význam zevních podnětů a učení na vývoj a utváření jedince. Jedná se o jednu z nejstarších filozofických debat na poli psychologie samotné.

Původní debata trochu připomínala otázku, co bylo první – zda vejce, nebo slepice. Její začátek můžeme vystopovat až do antické filozofie, ale významnou roli hraje i v současné psychologii. Toto prastaré dilema lze formulovat následovně: Jsou rysy osoby produktem dědičnosti, nebo zkušenosti a výchovy? Pokud si tuto otázku přeložíme do narativu této knihy, bude nás zajímat především to, zda je odolnost vůči stresu vrozenou charakteristikou jedince, nebo zda k ní lze člověka nějak vychovat. Tato otázka se v dějinách psychologie vracela jako bumerang. K dalšímu znovuoživení polemiky mezi nature a nurture přístupy došlo ve viktoriánské době, kdy sir Francis Galton, nadšený propagátor myšlenek svého bratrance Charlese Darwina, diskutoval o vlivech dědičnosti na sociální vývoj. Galton stál na straně dědičnosti. Své myšlenky ovšem posunul až k extrémním stanoviskům, a to do oblasti eugeniky a behaviorální genetiky. Objev genetického přenosu nadchl mnohé autory. Dostali do rukou nové vysvětlování pozorovaných jevů. Poukazovali na to, že některé charakteristiky jedince jsou vrozené, a tedy i nezávislé na sociálních vlivech. Pozoruhodně jednoduché vysvětlení však ve svých širších důsledcích omezovalo možnost volby a změny i naši svobodu.

Proměnlivost a svoboda stály na protilehlém břehu autorů (empirismus, behaviorismus), kteří zastávají stanovisko vlivů prostředí a výchovy. Genetické základy pro ně nebyly tak důležité jako zevní podněty. Protihráče v zapálené polemice té doby odvozujeme od anglického filozofa Johna Locka, který v reakci na Descartovo pojetí vrozené ideje boha jako univerzální pro naši sdílenou lidskost popisuje člověka jako nepopsanou desku. Locke si vypůjčil termín „tabula rasa“, který můžeme považovat za extrémní chápání nurture stanoviska. Podle něj se člověk rodí jako nepopsaná deska, která je tvarována vlivy rodičů a vychovatelů. Získává téměř všechny své charakteristické rysy pod vlivem zevního prostředí a výchovy. Na poli psychologie se na „nurture“ stranu, která zdůrazňuje, že povaha a projevy člověka jsou tvarovány vlivy prostředí, postavil raný behaviorismus, reprezentovaný Johnem Watsonem.7 J. B. Watson věřil, že člověk může být vytrénován k čemukoliv bez ohledu na jeho genetické pozadí. Ale debatu nature versus nurture příliš neposunul. Empiristé a behavioristé se ovšem nechtěli smířit s tím, že člověk je předurčen svými geny, a poukazovali na to, že mnoho vzorců prožívání, myšlení a chování je možno si osvojit a naučit. Ač byly základní premisy těchto přístupů jednostranné a redukovaly pestrost reality, nelze jim upřít neochvějnou akceptaci možnosti volby a svobody v našem životě.

Nesmiřitelné, staletí trvající disputace zastánců genetiky (biologizující pojetí) a vlivů prostředí (psychologizující pojetí) zasahovaly celý vědecký a myšlenkový svět, od filozofického popisu světa až po metodologii tehdejších rodících se věd o člověku a společnosti (nativismus versus empirismus). Jsou odrazem toho, že psychologie vznikala jako věda o člověku na pomezí filozofického a biologického poznání. Tato debata formovala celé dějiny psychologie, přičemž se její podoba v průběhu času měnila v důsledku často vášnivých diskuzí odborníků na obou stranách. Během 21. století se zkoumání stalo snazším a podrobnějším, což zároveň přispělo ke smíření obou táborů. Ukázalo, že obě polohy debaty i oba typy vlivů mají ve vývoji své nezastupitelné místo a často působí neoddělitelně. Rozpor mezi vlivy dědičnosti a genů (nature) nebo zkušeností (nurture) se z tohoto pohledu začal jevit jako naivní, zcela nemoderní a značně omezený. S rozšiřujícím se poznáním rozhraní biologie prostředí se i naše teoretické modely stávají sofistikovanější, transcendující jednoduchou dichotomii. Oproti tradičnímu pojetí oddělených vlivů biologie a prostředí se dnešní chápání dialektiky biologických faktorů a zevních vlivů orientuje k pohledu evolučně zakotvenému (Jiménez et al., 2018; Peckham, 2023). Tuto dialektiku můžeme nejlépe pozorovat v oblasti epigenetiky. Epigenetika zachycuje spletitou souhru mezi genotypem organismu a všemi vlivy jeho ekologické niky (fyzikální, širší sociální, mezilidské, kulturní, historické a eventuálně spirituální), které utváří fenotyp jedince (pozorovatelné rysy). Epigenetika8 popisuje procesy řízení, jakými bude genetický kód čten a realizován.

Martin Teicher, který zkoumal vlivy špatného zacházení s dětmi a jejich vývoj, shrnuje celou dlouhou debatu mezi nature a nurture do trefného „vývoj mozku je řízen geny, ale tvarován prostředím“ (Teicher et al., 2016, s. 652). Geny jsou tím nejlepším evolučním odhadem toho, co budeme potřebovat v určitém prostředí, abychom přežili a reprodukovali se (např. schopnost naučit se jazyk). Zkušenost dotvaruje tuto schopnost přesně do podoby, kterou budeme potřebovat v daném prostředí (např. mluvit jazykem, kterým se kolem nás mluví)9 (Peckham, 2023). V protnutí nativismu a empirismu se ukazuje, že jsme dostatečně stabilní v daném prostředí, protože naše genetické dědictví bylo utvářeno přírodním výběrem po mnoho a mnoho generací, ale jsme zároveň dostatečně plastičtí, abychom se dokázali adaptovat na varianty prostředí v rámci našeho života (Crofton et al., 2015). Teorie interakce genů a prostředí vychází jednoduše, jak její název implikuje, z toho, že vyjádřený fenotyp vzniká interakcí genů a prostředí (Crofton et al., 2015). Vidíme, že prostředí řídí a je do určité míry zodpovědné za to, jak budou geny vyjádřeny. Celá řada lidských vlastností a charakteristik, včetně náchylnosti nebo odolnosti vůči zátěži (stresu, nemoci, vlivům prostředí) vychází z interakce genetických vlivů a vlivů prostředí. Výsledek této interakce utváří protektivní nebo vulnerabilní fenotyp. Hypotéza očkování stresem (Crofton et al., 2015) poukazuje na nárůst odolnosti vlivem mírného stresu na principu klasického očkování, kdy se zvyšuje imunita vůči budoucímu patogenu (stresoru), nesoucímu podobné znaky, jako měl ten použitý k inokulaci. V Amstadterově unikátní longitudinální studii dvojčat dokonce specifikují, že „slabě stresující události (určité dávky stresu) mohou mít efekt na budování odolnosti, podobně jako má fyzické cvičení na svaly“ (Amstadter et al., 2014, s. 279).

Debata nature versus nurture se ukázala jako naprosto neplodná. Život nevzniká z jednoho ani z druhého. A nemůže být utvářen ani prostou existencí jednoho vedle druhého, biologie vedle vlivů prostředí – to by bylo jen parafrázováním původního rozporu v mírnější a přívětivější podobě. Podle Michaela Meaneyho to totiž není ani „biologie, nebo prostředí“, ani „biologie a prostředí“. Vyzývá k tomu, abychom toto prastaré dilema vnímali prismatem života, který se vynořuje z interakce mezi biologií a prostředím. Neexistuje jediný genetický faktor, který by mohl být studován nezávisle bez vlivu prostředí a naopak (Amstadter et al., 2014; Meaney, 2001). Psycholog Donald Hebb na otázku novinářů, co přispívá více k rozvoji osobnosti – zda biologie, nebo prostředí –, odpověděl vtipnou paralelou, a sice co přispívá více k obsahu trojúhelníka – zda jeho délka, nebo šířka. A jedině tímto vhledem můžeme překlenout rozpor genetického a environmentálního determinismu, kvetoucího v kontroverzní debatě nature versus nurture, a nahradit jej procesuálním pohledem na trvající proces vývoje, který se vynořuje z neustálého dialogu mezi geny a prostředím (Cadoret et al., 1995; Meaney, 2001; Meloni, 2014).

2.4 Epigenetika – hnací motor evoluce

Paradoxně tím, co hodilo ručník do ringu debaty nature versus nurture, bylo dokončení zkoumání lidského genomu (the Human Genome Project),10 i když byl původně spíše zamýšlen jako základní stavební kámen genetického nebo biologického pólu diskuze (genocentrismus). Zjistilo se totiž, že lidský genom není tvořen pouhým uspořádáním nukleotidů dvojšroubovice DNA a potažmo genů. Nečekaně byl objeven rozsáhlý komplexní seberegulující se systém. Jen velmi malá část genomu funguje podle pravidel klasické definice vztahu gen a protein, který je jím kódován. Většina DNA nekóduje žádné proteiny, nýbrž hraje významnou regulační roli, a to zejména v odpovídání na environmentální signály, které mohou být reprezentovány nejbližším buněčným okolím, ale i prostředím celého organismu či sociální a kulturní dynamikou (Meloni, 2014). Pod vlivem nových empirických a konceptuálních poznatků, označovaných jako nová postgenomická perspektiva, se změnil pohled na gen. Geny již nechápeme jako kódy pro vývoj, ale spíše jako katalyzátory vývoje v širším dynamickém regulačním kontextu.

Nejnápadnějším příkladem této konceptuální změny v současné biologii je vznik molekulární epigenetiky,11 která se stala téměř po padesáti letech od svého prvního použití téměř módním slovem biologie 21. století. Vertikální nárůst citací a publikací obsahujících slovo epigenetika by bylo možno přirovnat k epidemii posledních dvou dekád. Epigenetika jako mladý vědní obor prochází svým preparadigmatickým obdobím (Kuhn, 2022). Žádná z definic směru se zatím nevyhnula negativní artikulaci. Většina definic slouží k vymezení odlišnosti od dědičnosti nesené geny – jako například dlouhodobé variace DNA, které nemohou být vysvětleny změnami v sekvenci DNA samotné (Meloni, 2014). Podle Maurizia Meloniho takové definice jenom reflektují dosavadní nejistotu ohledně vymezení oboru. A možná vyžadují překonání pozůstatků genocentrického chápání heredity a vývoje fenotypu. Epigenetika snad umožní překlenout onu nesmiřitelnou dichotomii nature a nurture. Otevírá dveře k širšímu vnímání heredity, takovému, kde je informace přenášena z jedné generace na druhou pomocí mnoha vzájemně interagujících systémů dědičnosti. Toto širší vnímání heredity, podložené vědeckými důkazy, napovídá, že dichotomické vidění biologie versus společnost je i biologicky zcela mylné (Meaney, 2001).

Pro náš účel postačí obecné pojetí epigenetiky jako vědního oboru studujícího, jak se změny v zevním světě a vnitřním prostředí promítají do exprese genetické informace. Jinými slovy nám vysvětluje proměnlivost využití stabilního genetického kódu pod vlivem zevních okolností, a to nejen v rámci jednoho jedince, ale i během přenosu z generace na generaci, včetně celého fylogenetického vývoje.12 Z logiky věci vyplývá, že právě epigenetické mechanismy pravděpodobně pomáhají našemu genetickému kódu držet krok se změnami prostředí, jak je to jen možné. Umožňují organismu odpovídat flexibilněji a rychleji na změny v prostředí a zároveň tyto změny přenést v různých buněčných liniích do odlišné interpretace jediné DNA daného organismu.

V širších souvislostech vidíme, že se z generace na generaci nepřenáší jen genom, ale celá ontogenetická nebo vývojová nika (Stolz, 2008) jako soubor environmentálního a sociální dědictví, umožňující regulovanou expresi genomu během životního cyklu organismu (Meloni, 2014). Je téměř nepředstavitelné, že by vlivy prostředí a zkušenosti nesly podstatnou informaci ve vývoji jedince i druhu. Epigenetické mechanismy se zdají být hnacím motorem evoluce, který umožňuje, aby se každá další generace i vzdor pevnému genetickému kódu mohla adaptovat na prostředí, do něhož se rodí. Vidíme, že prostředí může přímo indukovat změny v evoluci a může adaptovat evolučně výhodné novinky pro další generaci. Tato adaptace v ideálním případě zlepšuje naši adaptační zdatnost a připravenost na současné a potenciální budoucí prostředí, bez ohledu na to, zda nám prostředí, společnost a kultura budou prospěšné. Tyto mechanismy umožňují přežití a adaptaci na jakékoliv možné prostředí, se kterým se setkáme, bez ohledu na jeho kvalitu. Některé epigenetické změny přetrvávají v organismu přechodně a některé dlouhodobě. Epigenetické změny samy o sobě mohou být i přeneseny na další generaci, mění expresi genové informace v rámci jedné generace nebo přes generaci.

2.4.1 Epigenetika potkává neurovědu

Obr. 4 Trajektorie znázorňující vztahy mezi ACEs a vznikem psychopatologie

Zdroj: vlastní zpracování dle Cassierse (2018)

Tab. 1 Typy traumatických prožitků

Typ traumatu

Definice

Sexuální zneužívání

Jakýkoliv sexuální styk s nezletilými, včetně sexuální penetrace, obtěžování genitálním kontaktem, pokusy o sexuální zneužívání fyzickým kontaktem, dětská prostituce, pornografie, expozice materiálům se sexuálním obsahem, voyeurismus

Fyzické zneužívání

Fyzické zanedbávání

Emoční zneužívání

Verbální útoky nebo jiné zneužívání, ohrožování, terorizace, podávání nevhodné nebo nepředepsané medikace nebo omezování svobody

Emoční zanedbávání

2.5 Neuroepigenetika – mechanismy plasticity mozku

2.5.1 Neuroplasticita

Mechanismy neuroplasticity

2.5.2 Neurogeneze

2.5.3 Synaptická plasticita

2.5.4 Plasticita bílé hmoty

2.6 Senzitivní období vývoje

2.7 Vliv zkušeností s prostředím na vývoj

Obr. 6 Neuroplastický narativ

Shrnutí kapitoly aneb co je dobré vědět

Literatura