Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Molly DeFrank

DIGITÁLNÍ RESTART
Jak vysvobodit dítě ze spárů obrazovky

Copyright © 2022 by Molly C. DeFrank
Originally published in English under the title Digital Detox by Bethany House Publishers, a division of Baker Publishing Group, Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.
All rights reserved.
Translation © Ondřej Pečenka, 2025
Czech edition © GRADA Publishing, a.s., 2025

Přeloženo z anglického originálu Digital detox: the two-week tech reset for kids vydaného nakladatelstvím Bethany House Publishers.
Překlad Ondřej Alex Pečenka

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Obálka Tomáš Voráček
Formát ePub Štěpán Böhm
Jazyková redakce a korektura Ivana Šelešovská
Odpovědná redaktorka Lenka Záthurecká
Počet stran 256
První vydání, Praha 2025
Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 10121. publikaci.
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

ISBN 978-80-271-8045-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-8044-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-5801-0 (print)

@alferia_cz

@nakladatelstvialferia

www.alferia.cz

TÁTOVI

Úvod

„Moc děkuju, žes nám tehdy vzala obrazovky, mami,“ řekla mi zničehonic moje desetiletá dcera několik měsíců po našem digitálním restartu.

Málem jsem vyprskla vodu, kterou jsem zrovna pila. To jako vážně? projelo mi hlavou. Moje ústa ale byla duchapřítomná, a tak řekla něco jiného. „Rádo se stalo, broučku. A můžu se zeptat, proč mi za to děkuješ?“

„Prostě se cítím šťastnější. Čtu víc knížek, častěji si chodím hrát ven a i se sourozenci si hraju mnohem víc. Z videoher mě taky bolely oči a hlava.“ Můj devítiletý a sedmiletý syn stáli opodál a souhlasně přikyvovali.

Nemohla jsem uvěřit vlastním uším.

Moje děti, které milovaly Minecraft a boje v LEGO Star Wars a neustále ťukaly do tabletů, mi děkovaly, že jsem je připravila o jejich dříve oblíbené koníčky? Když jsme začali s rodinným restartem, s manželem jsme okamžitě zaznamenali zlepšení chování a nálady u dětí. Ovšem nečekala jsem, že nám děti budou děkovat. Zvlášť vzhledem k tomu, že když jsme jim tu novinu tenkrát sdělili, málem si rvaly vlasy z hlavy.

Ale poté co je přešlo omámení z obrazovky, vzájemných pozitivních interakcí podstatně přibylo. Nebyly neustále ve stavu bojuj, nebo uteč. Více času věnovaly zdokonalování dovedností z reálného života, jako je hra na klavír, kreslení, psaní, jízda na kole nebo fotbal. S těmito dovednostmi přišlo i sebevědomí, které podnítilo jejich touhu dále zdokonalovat svůj talent. To, co začalo jako dvoutýdenní přestávka od obrazovky, se v naší rodině s pěti dětmi mladšími deseti let stalo naprostou technologickou změnou. Jednoduché rozhodnutí – odpojit se a přenastavit se – úžasně změnilo naše životy.

Období dvou týdnů jsem původně zvolila zcela nahodile. Především proto, že jsem si myslela, že to je maximum, co mohu zvládnout, aniž bych k sobě potřebovala dalších pět chův. Pak jsem si taky vzpomněla, že pět chův si rozhodně nemůžeme dovolit, a následně se notnou chvíli uklidňovala dýcháním do papírového sáčku. Předpokládala jsem, že vyškrtnutí obrazovek pro mě bude znamenat neskutečné množství práce, že budu vržena do role animátorky na dovolené, dvorního šaška či táborové vedoucí.

Tak to ale nebylo. To jsem ovšem v předvečer našeho obrazovkového detoxu nemohla vědět. Nakonec se ukázalo, že dva týdny jsou tak akorát, abychom viděli, jak se děti chovají bez technologického oparu, zamořujícího jejich malé milé osobnosti. Byla to dostatečná doba na to, abychom pozorovali osvěžující účinky detoxifikačního režimu a rozhodli se, že v něm budeme, s požehnáním dětí, pokračovat celé měsíce. S nově nabytým náhledem na věc jsme pak vytvořili dlouhodobý plán, jak využívat jen ty nejlepší části technologií a vyškrtnout ty, které z mých miláčků vytvářely digitální zombíky.

Než jsme před lety provedli digitální restart, nepřečetla jsem na toto téma ani jednu knihu, příručku nebo studii. Tuto cestu nedoporučuji – tedy pokud vás nebaví pouštět se do neznáma se zavázanýma očima. Jinými slovy, na této cestě jsme učinili obrovské objevy a pokroky, chyby a také jejich následné nápravy. V následujících letech jsem se ptala a hledala odpovědi na otázky: Proč restart zafungoval tak rychle? Proč jsou obrazovky strůjci problémů? Četla jsem studie a knihy a mluvila s lékaři, učiteli, rodiči a terapeuty z celého spektra. To, co jsme se dozvěděli, jsem použila při koučování několika rodin během jejich vlastních restartů. Někdy to byli přátelé, někdy i docela cizí lidé. Sto procent těchto rodin bylo z výsledků restartu nadšeno.

Toto jsou skutečné odpovědi skutečných rodičů, kteří využili mé tipy a návody k digitálnímu restartu svých dětí:

„Můj osmiletý syn přečetl během našeho restartu devět knih! Moji starší chlapci se zamilovali do nového sportu, basketbalu!“

„Před naším restartem se naše děti vždy soustředily jen na telefony. Myslely na ně neustále. Kdykoliv jsme se viděli, byla jejich první slova obvykle: ‚Můžu si půjčit tvůj telefon?‘. Vždy dávaly přednost telefonu před běháním po venku – to se ale po našem restartu změnilo.“

„Množství hádek se snížilo na minimum, nikdo si nestěžuje, že se nudí, všechny moje děti čtou víc, aniž bych je k tomu vybízela.“

„Moje máma je včera viděla poprvé od detoxu a nemohla té změně uvěřit.“

„Na světě neexistuje tolik slov, kterými bych mohla vyjádřit, jak se změnila atmosféra v našem domově!“

„Moje holky si přestaly říkat o iPad a začaly se věnovat jiným aktivitám.“

„Díky restartu máme mnohem více času na to, abychom se spojili jako rodina.“

„Bylo to mnohem jednodušší, než jsme si mysleli, a nemůžu uvěřit tomu, jak rychle byly vidět výsledky.“

„Chování našich dětí se během detoxu zlepšilo natolik, že jsme v něm pokračovali. O rok později jsme provedli jednoduché a trvalé změny, které našim dětem znatelně pomohly.“

„Molly… tohle nejsou mé děti!“

Digitální detox a domácí prostředí vytvořené jeho zavedením se ukázaly přelomovými jak pro studenty s vyznamenáním a velkými ambicemi, tak pro děti po traumatu, drogově závislé teenagery i běžné devítileté, pizzou posedlé milovníky videoher. Digitální restart je zkrátka pro každého, kdo žije v dnešním světě přesyceném technologiemi.1

To, co začalo jako terénní jízda bez mapy, skončilo, když jsme narazili na slibnou a osvěžující oázu. Na následujících stránkách najdete tipy, triky a trasu pro svůj vlastní úspěšný dvoutýdenní digitální restart i to, co přijde po něm. Tato kniha je praktickým průvodcem, který bych si přála mít, když jsme začínali. Následující stránky vám ukážou cestu, pomohou proplout nebezpečími a dovedou vás k cíli. A tím je domov, který už není zahlcen přílišným množstvím obrazovek. Zdravý vztah k tomu nejlepšímu, co technologie nabízí. Domov, ve kterém mohou být technologie používány k vylepšení skutečného života, nikoliv k jeho nahrazení.

Cesta vpřed: restart

Pokud vás tato kniha zaujala natolik, že jste ji vzali do ruky, vsadím se, že jste milující rodič, který pociťuje tíhu přehlcení digitální zábavou. Vždy jste dbali na to, abyste nastavili hranice, ale přesto vás zneklidňuje špatná nálada nebo rozčilující chování. Nezvládáte dokonale vyvažovat používání technologií svých dětí.

Chcete, aby si vaše děti užívaly, ale nepřejídaly se, aby si vypěstovaly zdravé návyky při používání obrazovek.

Jste však nervózní z toho, že byste se měli odhodlat k něčemu drastickému.

Máte velké představy o používání technologií vašimi dětmi, ale nejste si jisti, jak se dostat od současného stavu ke kýženému cíli.

Nejste sami.

Cesta od statu quo k technologicky zdravé domácnosti nestojí ani korunu. Je jednoduchá a snadnější, než si dokážete představit. Hádky, nevrlost a nekontrolovatelné chování lze téměř okamžitě zvrátit jednoduchým restartem v kombinaci se starým dobrým rodičovským usměrňováním. Tuto cestu vpřed najdete na následujících stránkách. A na světě není nikdo vhodnější, kdo by vaše děti vedl, než táta a máma.

Jak používat tuto knihu

Před zahájením restartu doporučuji přečíst si první polovinu knihy (první část „OSVOboďte se od technologického opojení“, která popisuje jednotlivé kroky restartu). Budete se k ní chtít vracet i v průběhu čtrnáctidenního cyklu. Vše, co budete potřebovat, je tato kniha, obyčejný zápisník nebo deník a rodičovské odhodlání. První dvě věci najdete v knihkupectví. A to třetí na dně šálku silné kávy.

Doporučuji, abyste si ke konci restartu přečetli druhou polovinu knihy (Druhá část „Co teď? Udržení vašich výsledků“). Tato část vám pomůže vytvořit dlouhodobý plán, který znovu začlení správné množství digitální zábavy do vaší rodiny. Pokud jste nadšenci, můžete si knihu přečíst celou, než začnete. Nedoporučuji však začít s restartem dříve, než přečtete první polovinu.

Jste připraveni? Tak jdeme na to!

–1–
Problém rodičovských výzev
pro novou generaci

Často se budím zpocený aříkám si, co jsme to vlastně přinesli světu? … Opravdu jsme přinesli jadernou bombu sinformacemi, které mohou… vyhodit lidem do vzduchu mozky apřeprogramovat je?

TONY FADELL, SENIORNÍ VICEPREZIDENT SPOLEČNOSTI APPLE

My jsme se nepodepsali pod digitální životy, které nyní vedeme. Místo toho byly do značné míry vytvořeny vzasedacích místnostech, aby sloužily zájmům vybrané skupiny technologických investorů.

CAL NEWPORT, DIGITÁLNÍ MINIMALISMUS

MÝCH PĚT DĚTÍ bylo doma schůvou. Nepamatuji si přesně, co jsem ten den vyřizovala, ale vzhledem ktomu, že jsem několikanásobná matka vdomácnosti, je to celkem jedno. Relativní klid při návštěvě zubaře jsem tehdy uvítala, jako by to byl výlet do letoviska vCabo San Lucas.

No, ta představa dovolené vCabo (opojení zanestezie po čištění zubního kanálku) zmizela, jakmile jsem dorazila domů apřivítala mě ta nejotravnější otázka: „Můžu si zahrát na tvém telefonu?“

Byla jsem pryč několik hodin, ale když jsem vstoupila do dveří, neslyšela jsem žádné „Ahoj, mami!“ ani „Chyběla jsi mi!“. Místo toho se ozvalo napřímo: „Hej, strážce elektroniky je tady. Dej mi dávku!“

Hlavou mi projel zprofanovaný citát Randyho Jacksona zamerické verze Superstar: „Tohle je za mě NE, kámo!“

Smanželem jsme si již dříve všimli negativního chování dětí – mimořádně silných sourozeneckých hádek, zdráhání se poslechnout, potíží se soustředěním, výbuchů vzteku, celkové nevrlosti. Anedej bože, když nastal čas odejít od obrazovky úplně… Ajéje.

Za tyto výlevy jsme vymáhali následky, ale reakce našich dětí se zdály být téměř prvoplánové. Něco se vnitřně měnilo. Jako by se jejich malá mysl postupně přepínala do režimu „bojuj, nebo uteč“, úplně jiného než jaké bylo jejich původní bystré aenergické já. Toto chování přicházelo aodcházelo ve vlnách, takže jsme si říkali, jestli to není nevyhnutelná součást té divoké jízdy, které říkáme rodičovství.

Neměli jsme tušení, že to má hlubší příčinu. Říkali jsme si, že možná je chování soupeřících wrestlingových zápasníků vjejich věku prostě normální. Přemýšleli jsme, jestli bychom zjejich jídelníčku neměli vyřadit cukr. Nepotřebují více spánku? Nebo méně lepku? Internátní školu? Svěcenou vodu? Nebyli jsme si jistí ničím.

Co jsme ale jednoznačně věděli, bylo, že se nám to nelíbí aže je třeba něco změnit.

Když mě moje dítě přivítalo, jako bych byla automat na elektroniku, byla to poslední kapka. Zavolala jsem manželovi do práce.

„Zlato, musíme vypojit kabely ze zásuvek. Děti potřebují pauzu.“

„Úžasné,“ řekl, „jdeme na to.“

Dětem jsme to oznámili uvečeře. Slova se ujal manžel.

„Tak jo, děcka. Až do odvolání vypínáme všechny obrazovky. Nebude žádný Netflix, YouTube, Nintendo Switch, iPad, počítač, Minecraft, Xbox. Nic. Nebudeme otom vůbec vyjednávat. Neobtěžujte se nás tedy žádat ohraní nebo sledování čehokoli, co souvisí sjakoukoli obrazovkou. Milujeme vás atuto změnu zkusíme společně. Musíme se odpojit od sítě apřehodnotit své životy. Odalším postupu vás budeme informovat.“

Pak jsme se všichni objali aoslavili nový začátek. Společně jsme si vytvořili nástěnky, na kterých jsme si načrtli svůj nový jednoduchý život, jak se budeme navzájem kulturně obohacovat, trávit líné dny ležením na trávníku azdokonalováním svých dovedností vpletení proutěných košíků.

Dělám si legraci.

Děti okamžitě propadly smutku. Člověk by si myslel, že jsme jim řekli, že nám umřel pes. Slzy se jen hrnuly. Po celých pět minut. Pak jsme všichni přešli kdalšímu tématu. Vnitřně jsem se však stále obávala, co přinese další den. Připravovala jsem se na nejhorší – děti oblečené včerném od hlavy až kpatě, zpívající teskně: „Ach, jaké je to moje soužení…“

To, co se skutečně stalo, mě ohromilo. Děti ten den nepožadovaly ani jeden kus či druh elektroniky. Věděly, že na tohle téma nebudeme vůbec reagovat. Atak si místo toho hrály shračkami uloženými na policích. Hrály si spolu. Aejhle, hned se začaly chovat veseleji, poslušněji, laskavěji acelkově méně závisle. Bylo to, jako bychom otočili skutečným vypínačem. Jako bychom objevili nějaký zázračný rodičovský hack. Získala jsem zpátky své děti. Pro nás to bylo takto jednoduché.

Doufám, že váš restart bude stejně jednoduchý, jako byl ten náš. Ale vězte, že pokud tomu tak nebude, nejste vtom sami. Pomohla jsem mnoha rodinám projít jejich vlastním restartem. Domácnostem, kde pracují oba rodiče. Rodinám, kde se vyučuje doma. Pěstounským rodinám. Rodičům vdomácnosti. Rodičům pracujícím zdomova. Velkým imalým rodinám. Každá rodina se samozřejmě setkala sjiným množstvím stresu, stížností aobtíží. Vdalších kapitolách se dozvíte mnoho jejich příběhů, zkoušek avítězství. První pokus orestart ujedné rodiny selhal po několika hodinách. Ale díky mentorování anovému plánu se odhodlali kdruhému pokusu. Ahádejte co? Ze svých výsledků byli nadšeni. Více se onich dozvíte vjedenácté kapitole. Zrodin, které použily můj plán anahlásily mi své výsledky, jich sto procent zažilo dramatickou pozitivní změnu do dvou týdnů.

Můžu vám zaručit, že bude vaše cesta snadná? To asi ne. Ale surčitým nastavením od začátku to jednoduché být může. Apřekážky, na které můžete narazit, budou za ten chvilkový boj stát. Provést děti digitálním restartem je snadné. Aikdyž to nemusí být na první pohled jednoduché, rozhodně to nakonec bude stát za to.

Toto rozhodnutí změní kulturu vašeho domova. Budete šokováni, že něco tak jednoduchého může vaši rodinu změnit tak zásadně.

Nejspíš si teď říkáte, jak je možné, že digitální zábava má na naše děti tak obrovský vliv? Jak je možné, že se to děje skvělým dětem se skvělými rodiči – zvláště když jim televizi, tablet avideohry povolujete jen na hodinu nebo dvě denně?

Úplně jiné dětství

Dnešní rodiče pociťují tíhu nebývalého množství technologií vdomácnosti atato změna probíhá postupně. Není to, jako když se protrhne přehrada. Spíše jako by naše lodě pomalu nabíraly vodu. Další prázdniny přinášejí novou herní konzoli, nový iPhone, další videohry. Rodiče dalšího kamaráda povolí novou aplikaci amy cítíme tlak, abychom je následovali. Tyto dobře míněné „dárky“ paradoxně pohřbívají zábavu našich dětí. Rozhlédneme-li se kolem sebe, vidíme, že všichni ostatní zřejmě vychovávají děti stejně. Všichni to nemůžou přece dělat špatně. Pokud všechny děti hrají hry, pokud jsou všechny na sociálních sítích, musí být tento status quo vpořádku, ne? říkáme si, zatímco naše lodě nabírají stále více vody. Naše děti jsou neangažované avzteklé. Rodiče jsou frustrovaní. Naše lodě se potápějí.

Sedmdesát osm procent rodičů říká, že výchova dětí je vdnešní době mnohem složitější, než když vyrůstali oni sami. Osmdesát pět procent trápí množství času, který jejich děti tráví před obrazovkami.2 Jestliže nám měly být technologie tak nápomocné, proč to rodiče stresuje avnašich dětech vyvolává to nejhorší?

Od probuzení až do usnutí je tu aplikace nebo obrazovka, která vyplní chvíle ticha, klidu anudy. Azpohledu rodiče to nevypadá špatně. Potřebujete si zavolat? Podejte jim iPad. Potřebujete pár minut klidu na dlouhé cestě autem? Pusťte film apředejte sluchátka na zadní sedadlo. Ale pokud jste vrodičovské profesi už několik let avyužíváte tyto nové možnosti dětské zábavy, zanedlouho si všimnete emocionálních abehaviorálních problémů. Rodiče se ptají: „Proč moje dítě plynule přechází od lega kpuzzle, ale po odtržení od obrazovky se zněj stává jeskynní troll?“ Jaká je cena za všechnu tu levnou apohodlnou zábavu?

Vtomto případě nemůžeme hledat pomoc uprarodičů apraprarodičů. Je to obrovský, zcela nový sociální experiment, ve kterém jsou naše děti pokusnými králíky.

Vše se změnilo

Ano, my všichni denně používáme technologie kpráci ipro zábavu. Ale pokud čtete tuto knihu, pravděpodobně jste se prvních více než deset let života učili, jak být člověkem bez obrazovek (kromě televize afilmů), jak se nudit, řešit problémy aklepat na sousedovic dveře, abyste potkali kamarády. Někdo zranil vaše city avy jste zase ublížili někomu jinému. Naučili jste se, jak to napravit tím, že se omluvíte ajdete dál. Léta jste se zdokonalovali vzákladech fungování vztahů sdruhými lidmi. Srozsahem technologií, které dnes mají děti doma kdispozici, se snižuje jejich motivace kinterakcím ve skutečných vztazích.

Nemají příležitost využít výhody pramenící znudy. Snadná zábava je dětem přístupná vlesklých obdélníkových krabicích po celém domě. Proč chodit ven? Proč riskovat odmítnutí po zaklepání na sousedovy dveře? Proč řešit problémy snedostatečnou podpěrou stropu pevnosti zmatrací? Kvůli čemu vůbec něco budovat? Proč se zdokonalovat vnějaké dovednosti? To by vyžadovalo úsilí aneúspěchy. Proč se pokoušet očinnosti, které budují charakter, formují mysl ana kterých bylo postaveno dětství jejich rodičů aprarodičů?

Atak už to děti prostě nedělají. Určitě ne vtakové míře, jakou jejich geniální malé mozky potřebují. Jak jim to můžeme vyčítat? Kdybychom vyrůstali se stejnými rozptylujícími prvky, dělali bychom to samé. Aněkdy to iděláme. Irodiče se nechávají vtáhnout do víru zábavy.

Ukazuje se, že problém spočívá vtom, že děti (idospělí) používají obrazovky jako náhražku osobní konverzace. Pokud jste vyrůstali v80.a90.letech jako já, pak si to pamatujete. Na základní škole jsme navazovali přátelství díky tajícím nanukům avití věnců zkopretin. Vydrželi jsme itrapná krátká ticha během povídání, než nás napadlo, jak konverzaci posunout dál. To přece vyžaduje každé přátelství, které stojí za to budovat. Neměli jsme prostě jinou možnost. Asklízeli jsme pomyslné vztahové ovoce tím, že jsme investovali čas do dětí ve svém okolí. Poslouchali jsme, jak se přátelé svěřují srozvrácenými manželstvími svých rodičů nebo trampoty shloupými domácími mazlíčky. Ve svých podivných desetiletých mozcích jsme si vytvářeli teorie otom, jak funguje svět. Jak se zachráním, až budu nevyhnutelně padat do jámy stekutým pískem? (Pro třeťáky zdevadesátek šlo totiž ojeden znejpravděpodobnějších způsobů úmrtí ataké jednu znejvětších hrozeb dětství.) Společně jsme tvořili strategie, byli zvědaví, řešili problémy asmáli se vtipům, kterým jsme rozuměli jen my. Naší komunikaci nebránil žádný omezený počet znaků. Museli jsme interpretovat skutečnou řeč těla avýrazy obličeje, ne dvojznačné jednorozměrné emoji.

Podvědomě jsme chápali, že tisíce mikrointerakcí tvoří základní kameny rodících se vztahů.

Ale teď? Děti zírají do obrazovek. Adůsledky se začínají dramaticky projevovat ve třídě, ustolu nebo před spaním. Děti se už nevyvíjejí tak, jak se vyvíjely po tisíce let.

Jak obrazovky způsobují špatnou náladu mých dětí?

Ellie je čtrnáct let. Vždycky byla bystrá, zábavná apřátelská. Teď je ale neustále vyčerpaná. Často je také náladová aosamocená. Když je jí smutno nebo se nudí, vezme do ruky telefon aprochází sociální sítě. „Pomáhá mi to být ve spojení skamarády!“ říká rodičům. Ti předpokládají, že má pravdu, že takhle moderní přátelství nejspíš fungují. Vědí, že sociální vazby jsou pro dospívající rozhodující, ale Ellie přesto působí smutně.

Ve svém světě sociálních médií Ellie prochází nekonečné množství fotografií bezchybně vyfiltrovaných teenagerů. Proč nemůže vypadat jako oni? Její „kamarádi“ si ji ve skupinových zprávách dobírají kvůli její zamilovanosti. Někdo zjejich konverzace udělá screenshot apošle to její tajné lásce. Ellie je ztoho vyděšená.

Dřív chodila do kuchyně apovídala si smámou. Teď si nasadí sluchátka aotupí rozbouřenou mysl na TikToku. Odvě hodiny později je čas na večeři aona ještě nezačala dělat domácí úkoly. Přijde ke stolu svečeří acítí se skleslá aošklivá, ale máma státou to považují za „typický postoj teenagerů“. Celý den Ellie neviděli achtějí slyšet, jak se jí daří, ale ona je náladová aodsekává jim, když se sní snaží mluvit. Ellie se vrátí do svého pokoje aprojíždí sociální sítě před prázdným dokumentem ve Wordu, který má být její seminární prací zdějepisu. Je deset večer. Máma jde před spaním Ellie zkontrolovat aspatří, že dcera má nasazená sluchátka apřed sebou učebnici dějepisu. Dojde kzávěru, že děti jsou dnes ve škole pod příliš velkým tlakem apotichu opustí místnost.

Údaje ukazují, že dospívající jsou úzkostnější, depresivnější amají sebevražedné sklony více než kdykoli předtím. Jak mi řekla jedna středoškolská učitelka: „Rodiče předpokládají, že když je dítě potichu ve svém pokoji, znamená to, že je vpořádku. Ono ale vpořádku není.“

Aco mladší děti?

Už se vám někdy stalo, že jste vypnuli tablet nebo videohru, jen abyste viděli, jak se váš nádherný andílek mění vpomateného šílence? Tady jde ovíc než jen oobyčejný záchvat vzteku. Videohry, hry na chytrých telefonech, tabletech asociálních sítích – všechny jsou záměrně navrženy tak, aby vnašem mozku vyvolávaly uvolňování dopaminu, chemické látky, díky které se cítíme dobře.

„Když dopamin stoupá anáhle klesá… dítě může být plačtivé, impulzivní nebo rozzlobené. Je to, jako by pokles dopaminu způsobil vmozku zkrat, každý malý požadavek na dítě se stává stresujícím. Protože dopamin je potřebný kvykonávání úkolů, když je ho náhle málo, každý úkol se stává zdrcujícím apřipravuje půdu pro zhroucení,“3 vysvětluje dětská psychiatrička Victoria Dunckley. Aha! Vaše dítě se nesnaží napodobit Lindu Blair zfilmu Vymítač ďábla, když mu zazvoní časovač na iPadu. Věda nám ukazuje, že elektronická zařízení chemicky připravují mozky našich dětí, aby reagovaly vztekem azuřivostí zhrzené paničky zBeverly Hills.

Má používání obrazovky skutečně vliv na spánek? Aikdyby ano, záleží na tom vůbec?

Cynthia si všimla, že její tři malé děti jsou téměř denně náladové apodrážděné. Přemýšlela, jestli je to vjejich věku – tři, pět asedm let – normální. Byla svědomitou matkou, omezila usvých dětí hraní videoher na dvě hodiny denně. Cynthia netušila, že hraní her má ujejích dětí vliv na kvalitu spánku. Jakmile děti digitálně restartovala, jejich problémy snáladovostí téměř zmizely.

Batolata, děti adospívající, kteří přes den používají tablety, videohry asociální média, usínají déle ajejich noční spánek je častěji narušován.4 Špatná kvalita spánku pak vytváří škodlivý cyklus: unavené děti jsou náladové. Nemohou se soustředit, jsou více vystresované anásledně nemohou spát. Apak touží po ještě větší stimulaci. Studie také ukázaly, že udospívajících, kteří používají telefony po zhasnutí světla, se výrazně zvyšuje riziko psychických problémů, sebevražedných myšlenek asebepoškozování.5

Jeden můj známý psychoterapeut tvrdí, že osmdesát procent problémů jeho pacientů je důsledkem nadměrného používání obrazovky. Psycholog George Lynn to popisuje jako „osobnostní syndrom, který vzniká vpodstatě zbezuzdného, nekontrolovaného rekreačního sledování médií na obrazovce během dne ivnoci… Většině lékařů, praktiků, adokonce ipsychiatrů často nedochází, že dítě může vnoci spát třeba jen dvě až tři hodiny, jestli vůbec… Aprávě to způsobuje osobnostní problémy.“6

Kolik času děti skutečně tráví uobrazovek?

Téměř polovina dvou až čtyřletých avíce než dvě třetiny pěti až osmiletých dětí má vlastní tablet nebo chytrý telefon.7 Pěti až osmiletí konzumují zábavu prostřednictvím obrazovek po dobu více než tří hodin denně.8 Osmi až dvanáctileté děti si užívají mediální zábavu šest hodin denně. Rekreační čas strávený denně uobrazovky se udvanáctiletých atřináctiletých dětí během pandemie covidu-19 zdvojnásobil znecelých čtyř hodin denně na téměř osm. Ato ipoté, co se děti vrátily kprezenční výuce.9 Třinácti až osmnáctileté děti tráví konzumací mediální zábavy devět hodin denně.10 Do tohoto počtu nejsou zahrnuty obrazovky používané při školní práci. To je většina času, co jsou vzhůru.

Moje dítě se při používání tabletu zdá být mimořádně soustředěné. Neznamená to, že se učí soustředit?

Navenek se může zdát, že děti jsou při ťukání do displeje soustředěné stejně jako chirurgický laser. „Pohleďte na mého malého Einsteina!“ Rozzáří se maminka plná pýchy. Pravda je však taková, že digitální zábava narušuje schopnost dítěte soustředit se. Místo toho jej nadměrně stimuluje stále novým rozptýlením. Lesklý předmět! Jasné barvy! Hlasité zvuky! Čas strávený uobrazovky často uvrhne naše nejmenší děti do stavu neustálé hyperaktivity. Jejich mozky jsou nasáklé kortizolem aadrenalinem, hormony boje, útěku astresu. To má za následek, že naše děti „nejprve pasivně přijímají apak… aktivně vyžadují “ nadměrnou míru stimulace.11

Ikdyž vaše dítě vypadá vzáři svého zařízení tiše aklidně, jeho mozek může být vrežimu „bojuj, nebo uteč“. Není divu, že začne prskat, když mu řeknete, že čas na obrazovce skončil.

Co když moje děti tráví uobrazovek jen hodinu denně? Je to vpořádku?

Řekněme, že svým dětem omezíte používání obrazovky na jednu nebo dvě hodiny denně. To zní rozumně. Ale pomyslete na podíl zvolného času, do kterého tyto dvě hodiny patří. Desetiletý chlapec se probudí vsedm hodin ráno, oblékne se ado tří hodin odpoledne je ve škole, od tří do čtyř má fotbalový trénink. Od čtyř do pěti si dělá domácí úkoly. Od pěti do šesti večeří srodinou, do půl sedmé pomáhá snádobím aod půl sedmé do půl deváté hraje simulátor Plácni krtka. Toto typické dítě má během všedních dnů dvě hodiny volného, nerozvrženého času před spaním asto procent zněj tráví hraním videohry. Chceme, aby naše děti trávily většinu volného času konzumací digitální zábavy? To by pak zbylo přesně nula času na jízdu na kole skamarády, stavění pevností na stromech, čtení pro radost, pozorování letadel nad hlavou při ležení na trampolíně, interakce se sousedovic dítětem, povídání si státou ukuchyňského stolu. Ikdyž tím naše děti tráví hodinu denně, je to příliš vysoká cena za ušlé příležitosti.

Ale my jsme v80. a90. letech vyrůstali na televizi ahráli Nintendo. Není dnešní digitální zábava to samé jen pro další generaci?

Ani zdaleka.

Naše děti mají kdispozici takovou digitální zábavu, okteré se minulým generacím ani nesnilo. Neurologičtí odborníci podrobně studovali způsob, jakým mozek uvolňuje dopamin vreakci na příjemné zážitky: objetí, vůni květiny, jízdu na kole. Technologičtí inženýři pak tento výzkum použili ktomu, aby zapekli do svých aplikací, videoher aplatforem sociálních médií systém bodů zaručeně uvolňujících dopamin. Studovali četnost atyp odměn, které lidi přitahují kjejich produktům. Je to stejná taktika, jakou používají kasina. Odborníci jsou placeni za to, že děti scrollují ahrají. Ajsou vtom neuvěřitelně dobří!

Studie nadále dokazují, že děti jsou náchylné ke zdravotním, behaviorálním, kognitivním avývojovým problémům spojeným spoužíváním určitých typů digitálních médií. Mezi tato rizika patří:

•opožděný vývoj řeči

•potíže se zpracováním emočních signálů

•závislost na internetu/hrách

•snížená paměťová kapacita

•deprese

•úzkost

•poruchy spánku

•snížená úroveň porozumění textu

•diagnóza ADHD

•nižší empatie

•nižší gramotnost

•nižší výkonné funkce

•zhoršené schopnosti hlubokého čtení

•agresivní chování

•snížená úroveň prosociálního chování

•potíže se zapamatováním relevantních faktů

•podrážděnost

•impulzivita

•snížená úroveň sociálních dovedností

•potíže se zvládáním samoty

•problémy se zrakem

•nedostatečně rozvinutá schopnost regulovat emoce

•vyhýbání se sociální interakci

Stovky nejlepších světových softwarových inženýrů aodborníků na závislosti jsou na druhém konci zařízení vašeho dítěte akoordinují své úsilí ktomu, aby jej vaše dítě pokud možno nepustilo zruky. Jakou šanci má dítě proti takovému týmu?

Jako by to nestačilo, neustálé přívaly dopaminu vmozku dětí jsou tak obrovské, že se dopaminové receptory postupně otupují. Dnes potřebují malé děti ještě více dopaminu, aby pocítily stejné množství potěšení jako dříve. Vzhledem kvysoce nastavené laťce vzrušení můžeme pochopit, proč pouhé sledování počtu hodin, které vaše děti stráví uobrazovek, zdaleka nestačí. Dopamin proudí vtěchto mladých myslích jako Niagarské vodopády. Kombinace rodičovského povolení adostupnosti technologií vytváří děti závislé na technologiích. Dlouhodobé účinky nadměrného používání obrazovek zahrnují zvýšené riziko deprese, úzkosti, negativního myšlení, potíží se zvládáním stresu, nedostatku odolnosti, adokonce isrdečních onemocnění.12

Tohle nejsou hry à la Pac-Man z80. let nebo Dr. Quinnová. Je to nová technologie skvěle navržená tak, aby vaše děti naprosto vtáhla. Hodina udnešních obrazovek není totéž co hodina sobotních pohádek, když jste byli malí.

Nové zdravotní problémy

Jak to souvisí svýbuchy vzteku vašeho prvňáčka? Ergoterapeuti pozorují stále více dětí, které vykazují chování podobné autismu, ale ve skutečnosti nejsou autistické. Říkají tomu „virtuální autismus“, protože je způsoben příliš častým používáním obrazovky anedostatečnou hrou se smysly.13 Delší čas strávený uobrazovky umalých dětí zhoršuje vývoj jazykových dovedností, náladu avyvolává chování podobné autistickému, včetně hyperaktivity, nedostatečné pozornosti apodrážděnosti.14 Nezní vám to povědomě?

Počet diagnóz ADHD roste. Jaké jsou příznaky ADHD podle Mayo Clinic? Hyperaktivita, impulzivita, krátká pozornost, vyhýbání se úkolům, které vyžadují úsilí, zdání, že člověk neposlouchá, snadná rozptýlenost, neposednost. Rodičové, nezní to nápadně podobně jako chování sedmiletého dítěte, které se vrací do života zdvouhodinového flámu ve Fortnite?

Dětská psychiatrička Dunckley se domnívá, že za tyto takzvané diagnózy může společný stresový faktor. Za viníka označila novou poruchu: syndrom elektronické obrazovky (Electronic Screen Syndrome, ESS). Ten způsobuje, že děti nejsou schopny ovládat svou náladu, pozornost nebo vzrušení společensky vhodným způsobem. ESS může vyvolat nebo zhoršit ADHD, depresi, poruchu opozičního vzdoru aúzkost. Mezi příznaky ESS patří podrážděnost, depresivní nebo rychle se měnící nálady, nadměrné nebo věku nepřiměřené záchvaty vzteku, nízká frustrační tolerance, nízká míra seberegulace, slabé sportovní dovednosti, slabý oční kontakt aproblémy sučením.15

Pedagogové vprvní linii

George Petersen je úspěšným ředitelem prestižní školy avroce 2019 byl oceněn jako jeden zdeseti nejlepších ředitelů vUSA. Zajímalo mě, co vidí přímo vprvní linii ve své škole.

To, co mi sdělil, bylo fascinující aznepokojivé zároveň.

„Stále více studentů má problémy sběžnými sociálními situacemi. Přímo vhodinách se zdá, že studenti jsou méně odolní vůči akademické přísnosti avíce frustrovaní ze společného učení. Snadněji se rozptýlí aobecně méně riskují,“ řekl.

Co může za tento znatelný pokles? Sociálně-ekonomický status? Nikoli. Obtíže, které pedagogové pozorují, se podle pana Petersena „týkají všech demografických skupin“.

Včem je tedy problém?

„Když skolegy intervenujeme uproblémových žáků, často nacházíme společné téma: ‚Hraju na tabletu čtyři hodiny denně‘, ‚Rodiče mi dovolí být na YouTube, když nejsou doma‘, ‚Po škole hraju celé odpoledne videohry‘. Získávání bodů vyhozením budovy do povětří na obrazovce počítače vyvolá větší uvolnění dopaminu než vyřešení matematické úlohy. Když děti žijí vizolaci, zahleděné do sebe ve světě technologií, netrénují si, jak spolu zdravě sociálně, emocionálně averbálně komunikovat. Střídání se uherních pomůcek auctivé naslouchání partnerovi ve skupině se pro mnoho žáků stalo nesmírně obtížným úkolem. Když jejich domácí život pohltí obrazovka, zaostávají ve škole stále více.“16

VĚDĚLI JSTE, ŽE: Světová zdravotnická organizace WHO oficiálně zařadila poruchu nadměrného užívání internetu, hraní internetových her azávislost na internetu do Mezinárodní klasifikace nemocí.17

Četla jsem otěchto situacích auž předtím jsem si doma všimla znepokojivého chování svých vlastních dětí. Nyní to ovšem potvrdil jeden znejlepších školních ředitelů vzemi – náš případ nebyl ojedinělý. Děje se to všude.

Obrazovky ovlivňují všechny naše děti tím nejhorším způsobem. Pan Petersen nemluvil jen o„obtížných“ dětech nebo nezúčastněných rodičích. Mluvil ovšech dětech. Odětech zfunkčních rodin. Oskvělých dětech se skvělými rodiči, které se pohybují ve světě, kde je digitální zábava všude kdispozici. Všichni se snažíme být dobrými rodiči ipřes obtížné chování, aniž bychom si uvědomovali, že naše děti ovlivňuje něco zvenčí. Nemůžeme soutěžit stím, jak obrazovky ovlivňují jejich mozky. Není to vina dětí. Jsou to prostě lidské bytosti, které reagují na podněty, jež byly navrženy tak, aby je udržely při hraní, sledování, používání.

Dopad doby strávené uobrazovky zdaleka přesahuje samotný časový rámec proseděný utelefonu, televize či monitoru počítače. Mění se způsob, jakým děti přemýšlejí, komunikují svrstevníky areagují na učitele. Mění se jejich schopnost navazovat kontakty sostatními lidmi.

Jak vypadá budoucnost dětí, které vyrůstají nanadměrné digitální zábavě?

Co se stane, když děti obrazovkami nahradí osobní kontakt tváří vtvář? Dnes mají rodiče jedinečnou možnost náhledu na věc. První generace dětí, které vyrostly schytrým telefonem vruce, absolvovala vysokou školu azačala pracovat vreálném světě. Zaměstnavatelé hlásí, že tato generace přichází do práce snovými fobiemi aobavami. „Nevědí, jak začít aukončit rozhovor. Mají problém sočním kontaktem. Telefonování je prý zneklidňuje,“ tvrdí profesorka apsycholožka Sherry Turkle zMassachusettského technologického institutu. „Stojí za to položit si těžkou otázku: Neochuzujeme svoje děti neúmyslně opotřebné nástroje přesně vté chvíli, kdy je potřebují? Nepřipravujeme je odovednosti, které jsou klíčové pro přátelství, tvořivost, lásku apráci?“18

Co bychom tedy měli dělat?

Aje to. Teď znás budou Amiši. (Můžu si ještě barvit vlasy apoužívat žehličku na vlasy, když jsem Amiš? Ne? Dobře, tak to amišství škrtněte.)

Vidíme, co sdětmi dělá čas strávený uobrazovky. Musíme ale všechny technologie hned zavrhnout, protože některé znich jsou škodlivé? Existuje nějaký způsob, jak využít to nejlepší zobrazovek atechnologií, aniž by se děti proměnily vŽivé mrtvé: Školková edice?

Odpověď zní – rozhodně ano. Ten způsob existuje. Vkaždé domácnosti však vypadá jinak. Dobrou zprávou je, že vy jste rodič, vy znáte své děti nejlépe ajen vy můžete rozhodnout, jak bude vztah vaší rodiny kobrazovkám vypadat ve vaší vlastní domácnosti.

Nemusíme se hned přestěhovat do jeskyně, pěstovat si vlastní potraviny avyhodit žehličky na vlasy. (Jaká hrůza!) Správně použitá technologie nám může sloužit jako užitečný pomocník vtomto divokém abláznivém světě. Místo abychom si je navždy zakázali, chceme, aby náš vztah ktechnologiím byl jako dodržování zdravé životosprávy.

Celoživotní konzumace McDonald’saDr. Peppera dvakrát denně vám téměř určitě zajistí chronické zdravotní problémy. Stejně tak desetiletí užívání technologií zabrzdí emocionální, intelektuální asociální vývoj našich dětí. To, že jsou supermarkety plné zpracovaných potravin acukru, neznamená, že bychom je měli kupovat. Ato, že naše děti mají přístup kobrazovkám určeným pro nekonečnou zábavu, neznamená, že by je měly používat.

Levná zábavní technika zaplavila naše domovy vposledním desetiletí tak rychle, že jsme neměli šanci popadnout dech. Ani na chvíli jsme se nezastavili, abychom si řekli: „Je to to nejlepší? Přispívá to knaplnění účelu naší rodiny? Podporují všechny tyto hračky naši vizi dlouhodobého výchovného plánu? Amáme vlastně vůbec nějaký dlouhodobý rodičovský plán?“

Jak technologie zapadá do účelu vaší rodiny?

Když je špatný den, někde mezi dětskými záchvaty vzteku aúmorným cestováním autem, může se zdát, že musíme vynaložit veškeré úsilí, abychom vůbec přežili, než půjdeme spát. Vtakových dnech vnímáme obrazovky jako chvilkový odpočinek pro mámu nebo tátu, přestože víme, jaký dlouhodobý vliv mají na chování našich dětí. Ale já nechci „přežít“, dokud se děti neodstěhují. Je to velká ztráta let snašimi milovanými dětmi. Jaký je náš cíl? Ujasněme si to ase získaným nadhledem se rozhodněme, jak se technologie hodí do naší domácnosti.

Čeho chcete se svými dětmi během těch několika let dosáhnout? Poodstupte trochu arozhodněte se. To budou hlavní zásady vaší rodiny.

Například zde jsou hlavní zásady té naší:

•Učíme svoje děti, že našimi hlavními prioritami vrámci rodiny jsou láska kBohu aláska klidem.

•Ve světě, kde je upřednostňováno individuální pohodlí ajednoduchá řešení, bude často potřeba odmítnout obojí – právě kvůli tomu, abyste mohli nadále milovat lidi kolem sebe iBoha.

•Pokud chceme, aby naše děti uvěřily, že je výše zmíněné pravda acelé to má smysl, musíme jít jako rodiče příkladem. Vněkterých dnech se nám to žalostně nedaří ato nás plynule přivádí kdalšímu bodu…

•Když něco pokazíme, je třeba to také přiznat.

•Každý člověk má trochu jiné vlohy azvláštnosti. Jak můžeme objevit nadání svých dětí apomoci jim sdílet je sostatními?

Máme své hlavní zásady. Co teď?