© Moira Martingale, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Helena Dvořáková, 2025

Cover © Dark Crayon, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5849-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-5850-0 (mobi)

přeložila Helena Dvořáková

Úvod

„Jsem Franky, pocházím z Německa a hledám urostlého muže ve věku 18 až 30 let, který by se nechal zabít a sníst… přijď ke mně, zaříznu tě a vychutnám si tvé lahodné masíčko.“

Inzerát na webovém fóru, začátek roku 2001

Koncem roku 2002 jistý internetový uživatel upozornil německou policii na to, že „Franky“, návštěvník „Cannibal Café“ a dalších webových stránek pro milovníky kanibalského fetišismu – odborně nazývaného vorarefilie – hledá dobrovolníka, kterého by mohl usmrtit a sníst. V příslušných chatovacích místnostech se chlubil, že to už jednou udělal, a jako důkaz zveřejnil fotografii, na níž v místnosti připomínající účelově zřízená jatka porcuje tělo.

Do prosince se podařilo „Frankyho“ identifikovat jako dvaačtyřicetiletého Armina Meiwese, jediného obyvatele panství Wüstefeld ve městě Rotenburg an der Fulda, rozlehlé černobílé rezidence se šestatřiceti pokoji a s historií sahající až do třináctého století. Jakmile tam policisté dorazili, Meiwes je sídlem osobně provedl. Přitom si všimli, že ložnici své matky zachoval prakticky nedotčenou – na jejím toaletním stolku kupříkladu zůstaly všechny její osobní věci –, takže si v domě připadali jako v Hitchcockově Psychu. Novinové zprávy později hovořily o tom, že si Meiwes občas rád oblékal matčiny šaty, mluvil jejím vysokým hlasem a že jí vybudoval svatyni, v níž nechyběla ani plastová figurína, kterou každý večer ukládal do postele.

Meiwes s policií ochotně spolupracoval. Po zatčení se přiznal, že je „Franky“, a bez váhání potvrdil i skutečnost, že zabil a snědl muže, který odpověděl na jeho svéráznou internetovou výzvu z roku 2001. Zmíněnou událost policistům podrobně popsal, zavedl je na různá místa v domě, včetně mučírny vybavené háky na maso na stěnách, klecí, kterou sám sestrojil, a postelí s pouty; na zahradě se nacházelo obrovské ohniště na rožnění a pohřebiště s částmi lidského těla. Obětí byl Bernd Jürgen Armando Brandes, softwarový inženýr z Berlína, kterého Meiwes v domě zavraždil v březnu 2001, tedy téměř o dva roky dříve. Podle Meiwesova šokujícího tvrzení byl Brandes dobrovolnou obětí, jejíž fantazii svým skutkem naplnil. Brandes snil o tom, že mu před smrtí uříznou penis, aby ho mohl sníst. Meiwes mu v tom vyhověl.

Při zatýkání policisté zabavili rovněž několik videokazet. Později Meiwesovu sbírku sadistické a kanibalistické pornografie označili za „naprosto vyčerpávající“, zahrnující „všechny myslitelné zvrácenosti“ – jediné CD obsahovalo zhruba tři tisíce snímků mučených obětí. Mezi filmy byly i ty natočené samotným Meiwesem. Zachytil na nich, co se stalo s Brandesem, včetně neúspěšného pokusu obou mužů sníst uříznutý penis poté, co ho Meiwes usmažil – připadal jim prý příliš tvrdý. Zaznamenal i porcování Brandesova těla a zamrazování jednotlivých balíčků pro budoucí konzumaci.

Meiwes spočítal, že během osmnácti měsíců od Brandesovy smrti spořádal skoro dvacet kilogramů jeho masa. Po vyprázdnění mrazáku začal Meiwes hledat další oběť a právě jeho nejnovější inzeráty na internetových stránkách k němu přivedly policii. Soudní orgány navzdory svému zděšení a znechucení spoléhaly alespoň na to, že Meiwesovo usvědčení bude díky jeho otevřené zpovědi rychlou a jasnou záležitostí. Jak moc se mýlily.

Meiwes se domníval – a založil na tom svou pozdější obhajobu proti obvinění z vraždy –, že žádný trestný čin nespáchal. Podle vlastního mínění nenaplnil svou lidojedskou fantazii tím, že by nekalým způsobem lapil bezmocného cizince, aby ho zavraždil. Naopak, přistoupil k tomu rozumně a věcně, když si počátkem roku 2001 podal velice zdvořilý internetový inzerát s nabídkou, aby se někdo stal jeho příštím pokrmem – zhruba stejně, jako by se jednalo o seznamovací inzerát pro osamělé. A jeho pozvání na hostinu kupodivu neodolalo více než čtyři sta vorarefiliků, kteří na něj zareagovali. Další lákadlo v podobě fotografií „jateční místnosti“ s kovovým stolem určeným k vypouštění krve z obětí, jež jim Meiwes zaslal e-mailem, bylo pro některé až příliš velké: několik lidí se vydalo na panství Wüstefeld a nechali se Meiwesem zavěsit hlavou dolů na háky nebo zabalit do potravinářské fólie. Jeden z nich, zaměstnanec londýnského hotelu, později v trestním řízení vypověděl, že ho Meiwes připoutal k posteli a popisovačem na jeho těle označoval různé kusy masa pro pozdější porcování. Nicméně podobně jako ostatní fantastové, kteří Meiwese navštívili, si zabití rozmyslel a bez jakýchkoli námitek zklamaného Meiwese dům opustil. V únoru 2001 pak přišla odpověď od třiačtyřicetiletého bisexuála Bernda Brandese. „Jsem tvoje maso,“ uvedl. „Nabízím se ti a nechám tě povečeřet své živé tělo. Žádná řezničina, ale stolování!“

Když se posléze Meiwesovi svěřil, že celý život touží zakusit extrémní bolest způsobenou ukousnutím nebo uříznutím penisu, Meiwes si uvědomil, že schůzka s Brandesem by mohla být jeho splněným snem.

×××

V následujících kapitolách se seznámíme s historií pachatelů „antropofagie“, což doslova znamená „pojídání lidí“. Kanibalismus je zločin, jenž nás pravděpodobně šokuje a znechucuje víc než kterýkoli jiný. Vedle antipatií a hrůzy ovšem kanibalismus a vampyrismus vyvolávají i fascinaci. Proč tomu tak je? Může být v naší psychické struktuře něco, co nás vrací zpět k primitivní minulosti, již všichni sdílíme? A kolik mezi námi v dnešním „civilizovaném“ světě jednadvacátého století žije lidí, kteří jsou schopni znovu propadnout té bestiální podstatě, o níž vypovídají případy v této knize? Je totiž nepopiratelné, že kanibalismus se jako krvavě rudá nit táhne celými dějinami lidstva: člověk byl vždy masožravý a v dávných dobách mu nezáleželo na tom, zda kořist, kterou odtáhl do své jeskyně, má čtyři, nebo dvě nohy. Zděšení vzbuzuje fakt, že ani společenská tabu posledních staletí u některých jedinců nedokážou tyto staré, barbarské touhy udržet na uzdě; tito lidé dál prahnou po krvi, dál touží své oběti zabíjet a požírat. A ještě víc v dnešním světě intelektuálního pokroku a sofistikovanosti šokuje zjištění, jak moc je tato záliba v nejzvrácenějších a nejnásilnějších instinktech zvířecí evoluce rozšířená. Armin Meiwes například v roce 2006, kdy stanul před soudem, tvrdil, že v Německu žije více než osm set kanibalů – a nikdo s tímto číslem nepolemizoval.

Je smutnou ironií, že internet – vrchol vědeckého triumfu dosažený díky spojení mimořádného nadání matematiků, fyziků, inženýrů, astronomů, počítačových odborníků a kosmologů – si přivlastnili ti, jejichž zvrácené choutky představují pravý opak evoluce. Pedofilové, pornoproducenti, stalkeři, sadisté, kanibalové… ať už jsou predátorské sklony těchto narušených jedinců jakékoli, mají k dispozici kybernetický prostor, kde si pomocí pár kliknutí můžou splnit své hříšné touhy, a dokonce je i sdílet s dalšími vyděděnci, zvrhlíky a zločinci, čímž se vzájemně nebo ve skupině utvrzují ve své sexuální úchylce. Pro ty, již vědí, jak je najít, existují v kyberprostoru nesmírně zhoubné „tajné“ stránky, které se v klasických vyhledávačích, jako je třeba Google, nezobrazují. Tyto skryté stránky jsou přístupné pouze na „deep webu“ prostřednictvím sítí Tor, což jsou složitá síťová propojení, která maskují IP adresu (internetový protokol), a v reálném světě – tedy ve světě, kde na ně čeká „reálné maso“ – tak uživatelům poskytují téměř naprostou anonymitu.

Některé z dřívějších materiálů obsažených v mém prvním vydání Kanibalů z roku 1993 se objevují i v této knize, ovšem ve zkrácené podobě. Tehdy byl internet v plenkách a jeho využití omezené. Tehdy extrémní zděšení, jež v kině zažili diváci sledující oscarový film Mlčení jehňátek (1991), mohlo v několika málo jedincích vzbudit vzrušené soucítění s hlavním hrdinou filmu Hannibalem Lecterem. Tehdy tito lidé věřili, že jsou ve své zvrácené chorobě osamoceni; věděli, jak moc jsou jejich touhy nenormální. Tehdy by se za ně styděli a skrývali je.

Internet to všechno změnil.

Nezvladatelný instinkt

„Přestala existovat práce, všechny tradice, různé organizace, národy, jazyky, literatury, aspirace, ba ipouhá vzpomínka na člověka, jakého jsem znával já. Místo něho žili tito křehcí tvorové, kteří zapomněli na své vznešené předky, abílí netvoři, od nichž jsem sděsem prchl. Dále jsem myslel na velký strach, který oběma těmto druhům vládl, apoprvé jsem náhle jasnozřivě pochopil, co to asi bylo za maso, jež jsem viděl. Bylo to strašlivé poznání! (…) Patrně kdysi dávno, vpočátcích lidského úpadku došla morlokům potrava. (…) Snažil jsem se všechno nazírat zvědeckého hlediska. Konečně, morlokové byli méně lidmi abyli nám vzdálenější než naši kanibalští předkové před třemi či čtyřmi tisíci lety. (…) Proč bych se měl znepokojovat? Tito eloiové byli pouze jakési krmné stádo, které si předvídaví morlokové chovali, aby ho mohli využívat.“

H. G. Wells, Stroj času

překlad Jana Mertinová

Nejprve přinesli uťaté hlavy. Na zlatých podnosech. Tváře mladých otrokyň, ztuhlé ve smrtelné křeči, byly stále svěží akrásné, avšak zjejich mandlových očí už vyprchal život. Mužům se sbíhaly sliny při pomyšlení, jak sladké akřehké bude jejich maso, až jim ho coby vzácným hostům za pár minut naservírují. Týden co týden si stovky, možná tisíce hostů hodujících na dvoře císaře Š’ Chua, jenž vládl Hunům vseverní Číně vletech 334–349, vychutnávaly lahůdku vpodobě mladých dívek zharému, jež zabili auvařili pro potěšení jejich chuťových buněk. Krituálu před jídlem patřilo itoto kolování podnosu– zřejmě to bylo podobné, jako když vdnešní době navštívíme rybí restauraci avybíráme si živého humra, kterého nám následně připraví. Nedochoval se žádný záznam otom, že by se některý zhostů od tohoto lidského pohoštění odvrátil. Aaž do počátku devatenáctého století byly vČíně restaurace podávající lidské maso celkem běžné.

Ale proč? Jak je možné, že vČíně– zemi, jež byla vmnoha ohledech vzdělanou aspořádanou společností– jedna dynastie za druhou neváhala usednout ke stolu apovečeřet jinou lidskou bytost? Jak si mohli účastníci hostiny uŠ’ Chua pochutnávat na mase těch nešťastných dívek, které měly tu smůlu, že zkrátka vypadaly dost dobře na to, aby se daly sníst? Pochopitelně šlo oděsivou demonstraci moci– otroci pro šlechtické rody, jimž patřili, znamenali zhruba totéž co jejich dobytek. Ještě důležitější aprostší byl ovšem fakt, že jim jejich maso jednoduše chutnalo. Odhlédneme-li od všech morálních výhrad, jednalo se vpodstatě otytéž důvody, proč dnes jíme zvířata: máme na to nepopiratelné právo achutnají nám.

Jak moc je pravděpodobné, že bychom vkrajní nouzi podobně jako morlokové– jedna zodnoží budoucího lidstva, které H. G. Wells vylíčil ve Stroji času– dokázali odhodit svědomí aproměnit se vprimitivního predátora znaší pravěké minulosti? Ačkoli se totiž dnes domníváme, že pojídat příslušníky vlastního druhu je zetického hlediska nepřípustné, archeologové aantropologové objevili spoustu důkazů otom, že jakmile člověk začal chodit vzpřímeně, bez zábran se oddával masožravým akanibalským aktivitám. Důvody byly různé: vprůběhu staletí se kanibalismus objevoval vdobách hladomoru či jako nejvhodnější způsob získávání bílkovin. Praktikoval se zmagických, mystických nebo náboženských důvodů. Představoval rovněž formu pomsty vůči nepřátelům.

Akonečně, stejně jako dnes, itehdy by se pravděpodobně našla hrstka deviantních jedinců, které sadismus akanibalismus sexuálně uspokojoval. Kpochopení pohnutek této poslední malé skupinky je zřejmě nezbytné podívat se blíže na sílu onoho neodolatelného podvědomého nutkání, jež lidskou rasu vjednotlivých dobách akulturách ovlivňovalo.

KULTURNÍ KANIBALISMUS

Britské archeologické výzkumy naznačují, že vdobě kamenné tamní obyvatelstvo holdovalo kanibalismu– jeden takový nález pochází zroku 1987 zvykopávek vjeskyni Cheddar vSomersetu1–, existují rovněž záznamy, že vAnglii aIrsku byly tyto praktiky provozovány během hladomoru vsedmém století aotři sta let později se jim ze stejného důvodu nevyhnuli ani ve Skotsku. Vlastně to vypadá, že na světě je ve skutečnosti jen velice málo míst, která by kanibalismem nebyla zasažena. Pátrání vdochovaných dějinách ukazuje, že naši předkové vprůběhu staletí zjevně bez výčitek svědomí vymýšleli nejrůznější způsoby, jak útočit na své bližní apůsobit jim co největší utrpení– ato včetně jejich požírání.

Ozálibě čínských císařů, kteří ve čtvrtém století pojídali své otrokyně, už byla zmínka, ale důkaz ovzkvétajícím kanibalismu na Dálném východě přinesl otisíc let později iMarco Polo, jenž se zČíny aTibetu vrátil do Itálie se vskutku hrůzostrašnými historkami. Misionáři aobjevitelé zdevatenáctého advacátého století– tedy ti šťastnější– nám poskytli spoustu cenných informací okmenovém kanibalismu kupříkladu vafrických zemích. Co se týče demonstrace maximální moci, krutost člověka vůči všem ostatním zvířatům včetně našeho vlastního druhu neznala mezí: vněkterých částech Afriky byli otroci předváděni na trhu avykrmováni na porážku– podobně jako eloiové vknize H. G. Wellse, které morlokové využívali jako krmné stádo. Snědení neunikli ani nepřátelé zabití vboji nebo členové rodiny, kteří zemřeli přirozenou smrtí. Atentýž osud potkal icizoložnice. Kmeny chovající dobytek, jako například Zuluové, mezi kanibaly nepatřily, nicméně lidožravé kmeny se často poznaly podle zubů, které si jejich příslušníci brousili do ostrých hrotů. Během druhé světové války se objevilo několik zpráv ovyhladovělých japonských vojácích, kteří si vdetenčních táborech vybírali válečné zajatce, aby je zabili ačásti jejich těl poté snědli. Ave druhé polovině dvacátého století byli zpojídání svých lidských zajatců usvědčeni ityranští afričtí vůdci Idi Amin acísař Bokassa.

Vjednom jihoamerickém kmeni oplodňovali otrokyně jen proto, aby následně mohli zkonzumovat jejich děti. Jindy zase obětem při vědomí odřezávali končetiny anutili je sledovat, jak je vaří apojídají. Aobčas, aby zdůraznili opovržení, jež ke svým obětem pociťovali, je ktéto hostině ipřizvali. Na Fidži bylo lidské maso oblíbenější než zvířecí. Cenili si ho natolik, že mu dokonce vymysleli vlastní název– „puaka balava“, což znamená „dlouhé vepřové“. Muž zde měl nad svou ženou takovou moc, že pokud si to přál, mohl ji beztrestně zabít asníst. VPapui Nové Guineji kanibalismus nejspíš vydržel až do poměrně nedávné doby– za druhé světové války tam prý docházelo kzajímání apojídání japonských vojáků. Atemné podezření, že antropofagie může ve společenstvích žijících vodlehlých askrytých částech světa stále přetrvávat, se potvrdilo včervenci roku 2012, kdy vPapui Nové Guineji zatkli devětadvacet členů kanibalistické sekty, kteří snědli nejméně sedm lidí (čtyři muže atři ženy), jež podezírali zčarodějnictví.

Primitivní pověra slouží jako záminka ikvraždění albínů vTanzanii– od roku 2000 jich bylo zabito více než osmdesát, včetně dětí anemluvňat, které unesli nebo odebrali jejich matkám. Albíni jsou vTanzanii pro své údajné nadpřirozené vlastnosti dlouhodobě ostrakizováni avzbuzují strach, nicméně šamani jsou podle Červeného kříže za jejich mrtvé tělo ochotni zaplatit 50 000 liber (1,5 milionu korun). Má se totiž za to, že části jejich těl– ať už po požití, nebo po proměně vděsivé „magické talismany“– přinášejí moc, štěstí abohatství. Tanzanský prezident Jaya Kikwete odsoudil zabíjení jako „zlo“, které zostuzuje jeho zemi, avroce 2015 bylo přes dvě stě šamanů aléčitelů zatčeno. Sto třiatřicet osob si vyslechlo obvinění zvraždy avbřeznu 2016 začaly padat rozsudky smrti: devatenáct obviněných bylo za své zločiny odsouzeno ktrestu smrti astejný trest můžou očekávat ivšichni ostatní, kteří budou shledáni vinnými. Avšak vprůběhu téhož roku došlo kodhalení vlny podobných vražd albínů pro jejich kůži ačásti těli vsousedním Malawi– podle mluvčího Amnesty International je podnítilo přesvědčení, že „kosti lidí salbinismem obsahují zlato“.

Jinde vAfrice přetrvává paranormální obětní víra dodnes: vlednu 2020 vyslechl nigerijský soud přiznání třiadvacetiletého Owolabiho Adeeka, který uvedl, že se svou matkou Bolou Adeekovou za asistence obecního pastora asamozvaného „proroka“ Seguna Philipa zabili Owolabiho přítelkyni Favour Oladeleovou, studentku posledního ročníku sociologie na univerzitě vLagosu. Trojice měla vúmyslu využít části jejího těla k„peněžnímu rituálu“– kvýrobě magických lektvarů, které pak hodlali prodávat ostatním za účelem rychlého zbohatnutí. Pro přípravu lektvaru, který matka se synem následně pozřeli „kvůli duchovní očistě“, dívce odebrali hlavu, srdce, ňadra adalší orgány. Owolabi posléze konstatoval, že rodina nezbohatla ajemu nyní hrozí trest smrti. „Myslím, že ten peněžní rituál nefungoval,“ prohlásil.

Podle historické legendy byl nejznámějším britským kanibalem Sawney Bean, který všestnáctém století se svou ženou– dle kronikáře Johna Nicholsona „ženou podobně krutou jako on sám“– apočetným potomstvem přebýval vjeskyni ležící kousek od moře ve skotském Galloway. Zanechal své profese střihače plotů akopáče amísto toho se pustil do lovení lidí. Rodina se živila loupežemi: přepadávala, zabíjela anásledně pojídala náhodné pocestné. Části těl, které nedokázali zkonzumovat najednou, naložili do slaného nálevu nebo zavěsili do své jeskyně. Za jejich činy nestály žádné zjevné sexuální nebo okultní motivy; okrádali lidi ojejich těla stejným způsobem, jakým je okrádali omajetek– který pak pravděpodobně rozprodávali vokolí Edinburghu. Podle odhadů Bean ajeho rodina, jež se nakonec rozrostla na šestačtyřicet mužů ažen, kteří neznali jinou stravu ani způsob života– důkaz, jak moc člověka ovládá jeho kulturní prostředí–, během pětadvaceti let zabili asnědli více než tisíc lidí. Protože jejich útoky nikdo nepřežil, místní lidé ojejich existenci neměli tušení.

Teprve když rodina Beanových přestala dbát na opatrnost aodhazovala přebytečné části těl do moře, začaly se příslušné úřady vyptávat aobyvatelé dostali strach. Ani tehdy se však pachatele těchto ohavných činů nepodařilo vypátrat. Kodhalení došlo až ve chvíli, kdy během jednoho zútoků, při němž Beanovi zabili muže aženu, dorazila na místo další skupinka pocestných, která lupiče zahnala na útěk. Oddíl ozbrojených mužů abladhaundů vyrazil po stopě aobjevil jeskyni lidožroutské rodiny. Jakmile vojáci spatřili kusy lidských těl– částečně usušené arozvěšené po jeskyni, částečně připravované nad ohništěm–, zachvátilo je zděšení. Členy rodiny převezli do Leithu, kde je bez soudu popravili, přičemž použili nechutný způsob, pro tehdejší dobu poměrně typický– nejdřív jim zaživa usekli končetiny apotom je upálili. Najdou se itací, jako spisovatel Ronald Holmes, kteří věří, že Sawney Bean ve skutečnosti neexistoval. Že šlo opouhý mýtus, odémonickou postavu podobnou upírovi nebo vlkodlakovi– o„pradávné zjevení ztemné minulosti lidské mysli“, jak říká. Na to je však tato historka až příliš dobře zdokumentovaná aje třeba poznamenat, že na rozdíl od dříve zmíněných mytologických nočních nestvůr Sawneymu Beanovi nebyly připisovány žádné magické, nebo dokonce ďábelské aspekty.

Navíc je nebezpečné domnívat se, že když jsou zločiny určité osoby natolik šokující, že se vymykají zákonům lidskosti, nemohly se ve skutečnosti odehrát. Stačí se podívat na historické sadisty, jako byl Vlad Napichovač (1431–1476), který skrutou radostí povraždil tisíce lidí těmi nejkrvavějšími způsoby– akterý údajně také inspiroval Brama Stokera knapsání románu Dracula–, nebo uherská hraběnka Alžběta Báthoryová ze šestnáctého století, Vladova vzdálená příbuzná, která se koupala vkrvi stovek nevinných panen arovněž ji popíjela, protože věřila, že si tak udrží mládí. Barbarství těchto dvou jedinců dalece překračovalo hranice lidského soucitu. Idnes, vjednadvacátém století, jsme stále svědky těch nejprimitivnějších zvěrstev, jež na nevinných páchají brutální diktatury po celém světě ateroristické skupiny vSýrii, Iráku adalších zemích Blízkého východu. Tak proč by ojedinělá zrůda jako Sawney Bean nemohla patřit do historické síně skutečných hrůz? Půl století po hrůzovládě rodiny Beanových, akupodivu vúplně stejné části Skotska, byl za zabití asnědení své ženy popraven Nichol Brown. Během procesu se ukázalo, že pojídání masa pro něj nepředstavovalo nic neobvyklého. Vyšlo najevo, že jednoho večera vmístním hostinci vLeithu oznámil svým společníkům, že půjde kšibenici, na níž visel před týdnem oběšený zločinec Norman Ross, přinese kus těla apřed jejich očima ho zkonzumuje. Odešel, vrátil se skusem masa ze stehna mrtvého, azatímco jeho kumpáni přihlíželi, opekl ho na ohni asnědl, čímž dostál svému slovu.

Za zoufalých okolností byl člověk vždy ochoten sníst jakoukoli dostupnou bílkovinu, aby si zachránil holý život. Vdevatenáctém století se vzápadním světě objevilo několik výrazných případů tohoto „účelového“ kanibalismu, ačkoli během soudních procesů, které následovaly po událostech vAmerice, vznikly pochybnosti ozpůsobu, jímž oběti zemřely. Lewis Keseberg, původem zNěmecka, se vroce 1846 se svou ženou advěma dětmi připojil kDonnerově výpravě, tedy ke skupině osadníků, jež pod vedením George Donnera putovala přes pohoří Sierra Nevada do Kalifornie. Kvůli příšerným povětrnostním podmínkám museli zabít svá zvířata apoté mezi členy skupiny vypukly boje. Někteří znich zemřeli zimou ahladem aostatní jejich mrtvá těla snědli.

Tehdy začalo docházet ikúdajným vraždám včetně případu, kdy Keseberg jednou vnoci vzal ksobě do postele malého chlapce aráno ostatním předložil jeho tělo, aby ho rozřezali. Všichni byli přesvědčení, že Keseberg dítě zavraždil. Někteří poutníci, včetně Donnerových aKeseberga, se odloučili od hlavní kolony vozů, když však po opakovaných pokusech bylo způvodní devětaosmdesátičlenné výpravy zachráněno čtyřicet pět přeživších adorazila poslední záchranná parta, jež měla dopravit do bezpečí iDonnerovy, našla vkrvavém táboře pouze Keseberga. Ležel vedle hrnce, vněmž se vařila lidská játra aplíce, avypadal dobře avypaseně. Zděšeným záchranářům řekl, že játra patřila paní Donnerové, adodal: „Byla nejlepší, jaká jsem kdy ochutnal.“ Pojali podezření, protože ještě před několika týdny paní Donnerová působila zdravě arozhodně nebyla na pokraji smrti, nicméně Keseberg prohlásil, že kromě něj byla poslední přeživší aže zemřela přirozenou smrtí. Ostatní Keseberga považovali za vraždícího kanibala, ale on usoudu tvrdil, že stejně jako ostatní členové výpravy se ke kanibalismu uchýlil jen jako kaktu zoufalství. Soud ho osvobodil aon za pár let nastartoval novou kariéru… začal provozovat steak house.

Alfred Packer otři desetiletí později takové štěstí neměl. Packer byl zlatokop, který vroce 1873 nedbal varování domorodých Američanů před špatným počasím atrval na tom, že doprovodí pětičlennou skupinu od Solného jezera do pohoří San Juan; skončilo to tak, že je snědl. Muži mu dobře zaplatili, on se však po několika týdnech vrátil sám stím, že ho ostatní opustili. Vzbudilo to podezření, neboť Packer vypadal velmi korpulentně na někoho, kdo se údajně vnepříznivých podmínkách prodíral sněhovými závějemi. Kromě toho usebe měl spoustu peněz ataké zbraně anože, jež patřily ostatním členům výpravy. Když se těla pěti pohřešovaných mužů nakonec našla, čtyři znich měli rozbité lebky, zřejmě ve spánku, apátý zemřel následkem střelného poranění. Čtyři byli kompletně zbaveni masa aten poslední částečně. Když odeset let později Packer stanul před soudem, byl shledán vinným zvraždy aodsouzen ke čtyřiceti letům těžkých prací, ovšem ve skutečnosti byl po sedmnácti letech propuštěn. Při vynášení rozsudku nad Packerem pronesl soudce Melville Gerry nechvalně proslulou hlášku, která vstoupila do amerických dějin: „VHinsdale County bylo jen sedm demokratů avy jste jich pět snědl, vy zvrácený republikánský parchante.“

Vtémže období devatenáctého století měla iAnglie svou vlastní kanibalskou historku, jež zaměstnávala zděšené masy. Kapitán Thomas Dudley aEdwin Stephens vroce 1884 spolu sdalšími dvěma muži přežili ztroskotání lodi, které se odehrálo stovky kilometrů od západního pobřeží Afriky. Na záchranný člun si vzali jen dvě konzervy tuřínu apo třech týdnech plavby bez jídla avody Dudley dospěl kzávěru, že jeden znich musí zemřít, aby spasil ostatní. Volba padla na sedmnáctiletého plavčíka Richarda Parkera– „nejslabšího, nejmladšího anejméně vzpurného“, konstatoval soudce. Poté, co je očtyři dny později zachránili, se ktomu Dudley otevřeně přiznal ana svou obhajobu uvedl, že jednal pod „tlakem nutnosti“, jelikož posádka se ocitla vkrajní nouzi. Spolu se Stephensem byli odsouzeni ktrestu smrti, nicméně ten byl později zmírněn na šest měsíců odnětí svobody.

Osto let později, vroce 1972, se vAndách– vnadmořské výšce přes sedm tisíc metrů, uprostřed nehostinného území, kde kvůli celodenním mrazivým teplotám chybí jedlá vegetace– zřítilo osobní letadlo mířící zArgentiny do Chile. Někteří zpětačtyřiceti pasažérů zahynuli při samotné havárii nebo krátce po ní advaatřicet jich uvázlo vneznámém terénu bez vysílačky, jídla anaděje na rychlou záchranu. Šance na přežití spřibývajícími týdny dál slábla, akdyž se trýznivý hlad stal nesnesitelným, zbyla trosečníkům jediná možnost, jak zůstat naživu: překonat odpor azačít jíst maso svých mrtvých spolucestujících. Někteří se ktomu nedokázali donutit, odmítli to azemřeli. Další díky lidskému masu, které jedli syrové, aby si zachovalo svou nutriční hodnotu, vydrželi naživu sedmdesát dní. Záchrany se nakonec dočkalo jen šestnáct přeživších. Tento příběh byl barvitě vylíčen ve filmu Přežít zroku 1993.

Ovšem „důvody“ pro využívání lidí coby potravy nesouvisely vždy se získáváním živin nezbytných pro zachování existence. Až do poměrně nedávné doby se vdějinách objevovaly případy kanibalismu motivovaného pomstou. Například John Johnson– lovec, jenž vosmdesátých letech devatenáctého století žil vhorách amerického státu Montana avedl soukromou válku sVraními indiány, kteří zavraždili jeho domorodou manželku adítě. Kdykoli narazil na jejich tábor, okamžitě na něj zaútočil, pozabíjel indiány, rozřezal jejich mrtvoly aznevysvětlitelného důvodu snědl jejich játra. Nikoho asi nepřekvapí, že mu přezdívali Játrožrout Johnson, anejenže za tuto hrůznou praktiku nebyl ostrakizován, ale dokonce se později stal šerifem městečka Coulson vMontaně, kde několik let dohlížel na dodržování zákona apořádku, načež opět zmizel vhorách.

Historické zvyky spočívající vpití krve apojídání masa mají více rozměrů avněkterých kmenových kulturách, například vAfrice nebo Austrálii, šlo ovíc než jen oukojení chuti kjídlu nebo touhy po pomstě. Členové těchto kmenů věřili, že požíváním lidských bytostí nebo pitím jejich krve na sebe přenášejí jejich nejlepší vlastnosti. Snědení zabitého nepřítele nepředstavovalo jen akt pomsty; umožňovalo rovněž vstřebat jeho sílu aodvahu, takže šlo vlastně ovzdání holdu nepřátelskému válečníkovi. Anemuselo jít vždy ozabíjení: konzumace zemřelých příbuzných byla projevem úcty apozření mrtvého starce sloužilo knačerpání moudrosti předků. Australští domorodci se domnívali, že pokud dítě sní svého mrtvého otce, získá jeho lovecké schopnosti. Ajak již bylo uvedeno, mystická víra dodnes panuje ivjiných částech světa. VMalawi aTanzanii jsou terčem útoků albíni, nicméně představa, že kanibalismus, ať už skutečný, nebo symbolický, umožní navázat kontakt sduchy schopnými plnit přání, je běžná vmnoha náboženstvích.

KREV ADUŠE: „KREV JE ŽIVOT“

Naši předkové věřili, že krev kromě své biologické hodnoty obsahuje imystické energie– sílu, duchovní podstatu asamotný život. Důkazem pověr spojených skrví jsou iniciační obřady mladých domorodců, jimž pití lidské krve propůjčovalo posvátnou moc. Ve východním Prusku považovali krev popraveného za zdroj štěstí avjiných částech Evropy měli za to, že čerstvá krev chrání před nemocemi. Vněkterých kulturách panovalo přesvědčení, že pití krve mrtvého, unějž existovalo podezření, že by se mohl vrátit astrašit živé– třeba jako upír–, vás před takovou událostí ochrání. Uněkterých kanadských domorodých kmenů tento názor údajně stále přežívá. Symbolický význam krve ve vyspělém světě pokračuje inadále: od doby, kdy bylo odkrvování pijavicemi považováno za medicínský prostředek léčící řadu neduhů včetně šílenství, uplynulo sotva sto let. Avdnešní Británii by se jedinci, kteří si libují vkrvavých rituálech při honech na lišky ajeleny, možná měli zamyslet nad prapůvodním významem „zakrvavení“ dítěte při tomto „sportu“– tedy potření jeho hlavy krví vykuchaného jelena– během jeho prvního lovu.

Vprůběhu staletí, jak se Homo sapiens vyvíjel arostla jeho představivost, začala jeho život ovládat mystická víra. Domýšlivě si přisuzoval „bohem dané“ duchovní kvality apřednosti, onichž se svévolně domníval, že se ujiných živočišných druhů nevyskytují. Bohové, které stvořil, sjeho agresivními zájmy pochopitelně sympatizovali apředkládali mu jasná ospravedlnění, proč by měl inadále dělat to co vždycky, včetně mučení, zabíjení, působení nesnesitelné bolesti jiným lidským bytostem, pití jejich krve apojídání jejich masa. Atak se lidé sbožím požehnáním dál oddávali svým brutálním kanibalským choutkám. Krutost azabíjení byly nedílnou součástí rituálů spojených spitím krve, pojídáním masa alidskými obětinami, které se staly ústředním prvkem náboženského systému mnoha kmenů. Řada kultur se snažila zajistit plodnost své země asvého lidu tím, že usmiřovala bohy krví svých nejslabších příslušníků.

Na Krétě prý lidé zúrodňovali Matku Zemi krví svých obětí aobdobné krvavé rituály můžeme najít ijinde. Například mexičtí Aztékové uctívali tolik po krvi lačnících božstev, že neuplynul jediný týden, kdy by kněží neobětovali nějaké bezbranné nemluvně, mladého muže či ženu nebo zajatce. Aby aztécký bůh Slunce či Měsíce přinesl bohatou úrodu, bylo nutné vyjmout srdce živé oběti aještě tlukoucí ho zvednout knebesům. Mrtvolu poté rozřezali arozdali davům, aby ji snědly– nešlo ale oto, že by lidé potřebovali zahnat hlad, nýbrž oslavnostní symbolickou záležitost. Podobné zvyky se velice těžko odbourávaly– ato ivdobě, kdy Aztékové adalší spřízněné národy začaly přicházet do kontaktu sevropskými objeviteli. Zprávy otakových obřadech se objevovaly ještě vroce 1838.

Kanibalismus měl své místo ivdávné víře severoamerických indiánů. Domorodí Američané– věřící vmnožství bohů aduchů aznámí ibohatými legendami– se domnívali, že když tělo člověka ovládne kanibalský duch, umožní mu jíst lidské maso, ať už ze zabitých či zajatých nepřátel, nebo zmrtvých příbuzných. Postupem času, vlivem kontaktu sjinými kulturami, od doslovného výkladu své víry upustili, nadále ji však symbolicky ztvárňovali ve svých rituálních tancích. VLaponsku zase ksymbolickému posmrtnému obřadu patřilo pojmenování soba po zemřelé osobě (bylo vybráno zvíře stejného pohlaví apodobného věku jako nebožtík) ajeho následné slavnostní zabití asnědení.

Aby čtenáři zjednadvacátého století nezískali nad těmito atavistickými pudy pocit nadřazenosti, měli bychom se asi podívat na hlavní náboženství, jež ve světě převládají dnes, ana jejich kořeny, ať už skutečné, nebo mytické. Judaistická tradice popsaná ve Starém zákoně věřícím říká, že Bůh dal člověku vládu nad všemi zvířaty, aby je pojídal, jak se mu zlíbí. Krvavé oběti arituály hrály vbiblických dobách vnáboženském životě lidí významnou roli amnohé stránky Starého zákona obsahují příběhy, vnichž Bůh svým stoupencům předkládá přesné akrvavé instrukce, které by při obětování různých zvířat měli dodržovat. Ve dvaadvacáté kapitole knihy Genesis se praví, že Bůh vyzval Abraháma, aby podobným způsobem obětoval svého jediného milovaného syna Izáka. Izáka zachránila jen milost od Hospodina, který na poslední chvíli řekl Abrahámovi, že ho otento strašný čin požádal jen proto, aby prověřil sílu jeho víry. Domnělá duchovní amystická podstata krve tehdy měla velký význam avžidovské víře– avlastně ivjiných náboženstvích– pozůstatky této víry přetrvávají dodnes. Smysl apožadavky se vprůběhu věků možná změnily, ale stále se věří, že krev má specifické vlastnosti. Svědkové Jehovovi například odmítají krevní transfuze kvůli doslovné interpretaci biblických pasáží, jako například „Jen maso oživené krví nesmíte jíst“. (Genesis 9:4). Konzumaci masa ovšem neodsuzují. Ortodoxní židé azbožní vyznavači některých dalších náboženství, jako je islám, nadále jedí pouze maso zvířat, jež byla poražena specifickým způsobem, který je zbavuje krve.

Vdobě sepsání Nového zákona se důraz na skutečné oběti– ať už lidské, nebo jiné– pozvolna vytrácel. Nicméně stejně jako vmnoha jiných významných náboženstvích je ivpřípadě křesťanství základem princip ušlechtilé oběti jeho ústřední postavy. Ježíš Nazaretský sice hlásal onovém, laskavém Bohu přikazujícím vybranější lidské hodnoty, jako je soucit, dobrota aneubližování ostatním, ale přesto byl vsouladu sprimitivní tradicí krvavě obětován. Aprávě tento prapůvodní zvyk lidské oběti symbolicky vyzdvihl při Poslední večeři se svými učedníky. Nabídl jim chléb avyzval je: „Toto jest mé tělo, které se za vás vydává.“ (Lukáš 22:19) Auvína řekl: „Tento kalich je nová smlouva zpečetěná mou krví, která se za vás prolévá.“ (Lukáš 22:20) Tento obřad smystickými odkazy na krev jako symbol života se vkřesťanské církvi při svatém přijímání uplatňuje dodnes. Římskokatolická věrouka totiž od roku 1215, kdy papež Inocenc III. vyhlásil nové katolické dogma, praví, že dochází k„trans-substanciaci“, tedy že chléb avíno se po požití skutečně proměňují vKristovo tělo akrev anejsou pouhou symbolickou náhražkou. Těžko bychom našli lepší ilustraci našeho podvědomého zaujetí „magickým myšlením“– tedy něčím, co bychom rádi považovali za záležitost našich primitivních předků, ale ve skutečnosti to stále zůstává důležitou součástí života mnohých znás.

Oblastí, kde nadále přetrvávají krvavé oběti– ato jak zvířecí, tak, alespoň podle jistých tvrzení, ilidské–, je černá magie. Satanisté prý nabízením krve oslavují svého nesvatého pána. Pití krve nebo její symbolické náhražky tvoří významnou součást sektářských aktivit– anení to omoc sofistikovanější než kmenové rituály praktikované vpohanských kulturách. Mimochodem při rituálech černé magie jsou neméně důležité isexuální praktiky apodobné neoddělitelné spojení krve asexu je klíčové pro představy amyšlení většiny vrahů, onichž budeme hovořit vtéto knize. Spojení krve asexu silně ovlivňuje inespočet dalších sériových vrahů anásilníků, kteří mohou být vyznavači satanismu, ale obvykle jimi nejsou. Přestože jejich trestnou činnost považujeme za zvrácenou aobludnou adomníváme se, že je na míle vzdálená normální sexualitě, patrně začínáme tušit podvědomé hlubiny, vnichž tkví kořeny jejich zvrácenosti, aasi nás nepřekvapí, že středověcí nevzdělanci zpodobných zločinů obviňovali ďábla– ačkoli, jak ukázaly hony na čarodějnice všestnáctém asedmnáctém století, skutečných viníků bylo vporovnání spočtem nevinných obětí církevního pronásledování velice málo.

Není tajemstvím, že první šiřitelé křesťanství dosáhli svých pozoruhodných úspěchů zčásti tím, že dosavadní pohanské obřady postupně nahrazovali křesťanskými oslavami atradicemi. Boží hod se začal slavit 25. prosince ne proto, že by se zrovna vtento den narodil Kristus, nýbrž proto, že šlo oden tradičního zimního slunovratu. Navzdory dominantnímu vlivu křesťanství– nebo možná spíš právě kvůli němu– byl ve společnosti velice rozšířený strach zpohanství aďábelských praktik. Tato pověrčivost přetrvávala ještě dlouho po otřesné kapitole evropských dějin, kdy vyděšené úřady nechaly umučit, upálit nebo krutě povraždit tisíce nešťastníků– převážně postarších žen–, které někdo obvinil zčarodějnictví. Kobvinění aodsouzení nebylo nutné spáchat žádný trestný čin arozsah těchto masakrů byl vskutku strašlivý. VNěmecku zdůvodu čarodějnictví popravili nejméně sto tisíc osob, ato jen na základě tvrzení někoho jiného– člověka, kterého také mohli klidně mučit, aby zněj vytáhli nějaká jména. Kusmrcení nakonec docházelo upálením zaživa. Německé úřady ve slezské Nise dokonce otři sta let předběhly nacisty anechaly postavit pec, vníž bylo během devíti let spáleno více než tisíc lidí, včetně dětí ve věku od dvou do čtyř let. Vdobě, kdy zděšené lidské smysly ovládl satan, se zdálo být logické, že když se někdo choval tak, že se to vymykalo chápání ostatních, hledali lidé vysvětlení právě uďábla ajeho díla.

UPÍŘI AVLKODLACI

Isohledem na pokroky vglobální komunikaci je nepopiratelné, že počet sériových vrahů, znichž velké procento tvoří sexuální sadisté, se vprůběhu staletí zvyšoval avdevadesátých letech dvacátého století dosáhl historického maxima, ato zdůvodů, onichž budeme mluvit později. To ovšem neznamená, že by tito narušení zločinci byli výhradně fenoménem moderní doby. Jedním zprvních zaznamenaných sériových vrahů byl vroce 1573 Gilles Garnier, samotář zfrancouzského města Dole, který se přiznal kzabití několika dětí, jejichž těla byla nalezena zohavená anapůl snědená. Jeho činy vyžadovaly vysvětlení ado hry se dle očekávání dostaly ďáblovy čáry. Garnier se přiznal ktomu, že je loup garou, vlkodlak– stal se jím prý díky kouzlům poté, co se setkal spřízrakem, který ho naučil, jak se pomocí masti, jíž si potíral tělo (podle legendy běžná metoda), kdykoli proměnit ve vlka. Po zabití dvanáctileté dívky– podle doznání ji roztrhal na kusy svými zuby avlčími tlapami– části jejího těla snědl anásledně odřízl kus masa, který odnesl domů své ženě Apolline. Obdobným způsobem zabil asnědl ještě další tři děti apřipustil, že tyto nepřirozené sklony měl nejen jako vlkodlak, nýbrž ive své normální lidské podobě. Byl odsouzen kupálení zaživa. Nemůžeme sjistotou říct, zda Garnier byl skutečně vinen, protože ho nepochybně krutě mučili, aby ho donutili kpřiznání– nebo zda opravdu věřil, že je vlkodlak, neboť kincidentu došlo vdobě, kdy evropská vlkodlačí hysterie vrcholila.

Opatnáct let později byl vněmeckém Bedburgu popraven Peter Stump (vněkterých pramenech označovaný také jako Stubbe), který se přiznal kpětadvacetiletému lidožroutskému běsnění, jehož krutost zněj učinila hrozivou legendu. Uvedl, že proměňovat se ho naučil ďábel, který mu rovněž dal kouzelnou vlčí kůži, již nosil během pronásledování mladých žen adětí. Když však své oběti dostihl, změnil se prý zpět do své lidské podoby avté je se strašlivou surovostí znásilňoval avraždil. Během prvních pěti let po uzavření smlouvy sďáblem Stump podle svých slov zamordoval třináct lidí, včetně dvou těhotných žen, přičemž nenarozené děti vyrval ztěl matek a„sdrsným, nepotlačovaným supěním“ pozřel jejich srdce. Zabil rovněž bezpočet zvířat, ale největší šok vyvolalo jeho doznání, že zabil asnědl svého malého syna, jehož matkou byla Stumpova vlastní dcera Beell, sníž udržoval incestní vztah. Suspokojením líčil, jak mu chlapcův mozek připadal „nanejvýš chutný alahodný“.

Obyvatelé Bedburgu aokolních vesnic se během tohoto pětadvacetiletého období báli chodit sami ven atvrdili, že vpolích objevili rozházené zkrvavené mužské, ženské adětské končetiny. Nakonec Stumpa popravili astejně tak ijeho dceru ajeho milenku, které odsoudili jako spolupachatelky vraždy. Mučící metody používané vté době byly podobně jako vpřípadě Garniera takové, že si nemůžeme být jisti, zda si Stump při zabíjení apožírání svých obětí skutečně myslel, že je vlk. Vlkodlactví bylo ve středověku vedle čarodějnictví považováno za ďábelskou zhoubu společnosti, kterou je třeba vymýtit, apřiznání se z„vlkodlaků“– zmužů ižen– vymáhalo stejně odporným způsobem jako zosob obviněných zčarodějnictví. Stumpova smrt si vničem nezadala sbolestmi, jež on sám působil svým obětem: připoutali ho ke kolu, rozžhavenými kleštěmi mu vytrhali kusy masa adřevěnou sekerou mu zpřeráželi končetiny, načež ho sťali ajeho bezhlavé tělo spálili.

Taková brutalita ze strany mocenských orgánů sice na přiznání obviněných vrhá stín pochybností, nelze však popřít, že zmíněné zločiny někdo spáchal; zohavená těla svědčí otom, že tehdy– stejně jako dnes– existovali vraždící sadističtí kanibalové. Případy Garniera aStumpa spolu sdalšími podobnými kauzami dodaly legendě ovlkodlacích punc autenticity vočích těch, kteří oto stáli, nicméně jen ve Francii bylo za sto let zaznamenáno závratných třicet tisíc případů „vlkodlactví“– ajen stěží se dá uvěřit tomu, že by se vtehdejší výrazně menší lidské populaci vyskytovalo takové množství vyšinutých jedinců. Dokonce ivzápadním světě dvacátého století, jenž překonal sám sebe– ato nejen vpočtu sadistických kanibalů–, jich ve srovnání spočtem obvinění zéry vlkodlačí hysterie ostaletí dříve bylo pouze poskrovnu.

Není bez zajímavosti, že vlkodlaci aupíři se vzájemně doplňují, neboť oba představují mytická stvoření pijící krev aživící se masem akoběma lidé vminulosti sahali, pokud potřebovali barvitě vylíčit amysticky „vysvětlit“ vraždy azločiny strašlivé tak, že je nebylo možné tolerovat. Přežívající mýtus ovlkodlakovi– člověku, který za úplňku mění svou podobu2– se jako vysvětlení deviantního chování některých jedinců objevoval překvapivě dlouho.

Vroce 1849 přijali Pařížané súlevou zprávu odopadení „bestie“, která na hřbitovech vnikala do hrobů žen amalých dívek, trhala je apak se ve zkrvavených kusech jejich těl válela. Pachatelem byl nižší důstojník pěchoty seržant Bertrand ajeho popis nutkání, jež ho před spácháním těchto ohavných činů ovládlo, se podobá popisu „vlkodlaků“ zdřívějších dob. Osoba slidožravými vražednými choutkami může trpět halucinacemi, které ji přesvědčí, že je divoké zvíře, apřinutí ji vydat se do noci, ukojit svou primitivní touhu po krvi asvalit vinu na své alter ego, vlka. Vpachatelových očích se tak jedná ozločin vlka azavrženíhodný kanibalistický aspekt se mění na přijatelnější, kdy člověka zabíjí apožírá vlk.

Mezi domorodými obyvateli Kanady byl vlkodlačí duch– neboli Wendigo– rozšířenou legendou. Věřilo se, že Wendigo může člověka ovládnout apřimět ho kpříšerným činům, avroce 1879 jistý indián zkmene Kríů– jmenoval se Katist Chen, ale byl známý také jako Swift Runner– tvrdil, že předešlý rok právě pod vlivem Wendiga během lovecké výpravy zavraždil asnědl svou matku, ženu, bratra ašest dětí. Jeho původní tvrzení, že rodina zemřela hlady, bylo zamítnuto ashledali ho vinným zvraždy. Kpříhodě sWendigem se později přiznal knězi ařekl, že ho duch navštívil vjeho cele amučil ho, aby ho donutil kpřiznání. Údajně šlo ojediný způsob, jak mohl ducha zapudit. Swift Runnera poté oběsili astal se vůbec prvním člověkem popraveným Královskou kanadskou jízdní policií.

Zprávy olykantropii se objevují dodnes, ačkoli vosvícené západní společnosti je už považována za klinickou poruchu sbludy. Pacienti– podobně jako třeba Gilles Garnier aPeter Stump– se domnívají, že se proměnili ve vlka, avsouladu stím ijednají. Vyjí, dopouštějí se bestiálních sexuálních útoků na bezbranné oběti ajedí výhradně syrové, krvavé maso. Další postižení, knimž patří iminimálně osmnáct případů zaznamenaných vBritánii aFrancii vposledním čtvrtletí dvacátého století, se mohou považovat za jiná zvířata, jako jsou kočky apsi– jeden pětatřicetiletý muž si dokonce tři dny myslel, že je pískomil. Ztohoto druhu chorobných bludů vycházel Robert Louis Stevenson ve svém známém románu Podivný případ Dr. Jekylla apana Hyda, vydaném vroce 1886, avyužil ho rovněž kvykreslení vrozené touhy člověka po agresi.

Hrůzostrašné legendy mohou vznikat všelijak: vroce 1985 doktor David Dolphin, kanadský chemik zUniverzity Britské Kolumbie ve Vancouveru, poukázal na to, že existuje skutečná fyzická porucha, která vdobě, kdy vědecká neznalost nutila lidi hledat na nevysvětlitelné fenomény magické odpovědi, mohla přispět ke zrodu legend ovlkodlacích aupírech. Doktor Dolphin popsal Americké asociaci pro rozvoj vědy příznaky porfyrie. Jedná se ogenetické onemocnění postihující jednoho člověka zdvou set tisíc– to znamená, že vBritánii se dnes vyskytuje přibližně tři sta potenciálních případů–, které způsobuje nedostatek hemu, jenž se vytváří vjátrech apomáhá červeným krvinkám přenášet hemoglobin. Touto chorobou trpěl anglický král Jiří III. aúdajně postihla imalíře Vincenta van Gogha ajeho sourozence, zejména bratra Thea. Nemocní jsou natolik fotosenzitivní, že je sluneční světlo může znetvořit amohou se unich projevovat nezvladatelné záchvaty zuřivosti. Při pobytu na světle jim může ustoupit horní ret apopraskat kůže, což vede ke krvácení azdánlivému zvětšení zubů. Na obličeji se mohou objevovat děsivé kožní léze, jež rovněž způsobují ztrátu krve.

Pacient může lačnit po krvi ahlavní léčbou některých forem porfyrie je injekční podávání hemu, avšak vdobách, kdy tyto lékařské poznatky ještě nebyly kdispozici, se příznaky porfyrie zmírňovaly pitím krve– akvůli odporu ke slunečnímu světlu lékaři nemocné přes den drželi vústraní. Nicméně porfyrie je pouze jedním zdůvodů, které přispěly krozšíření legend ovlkodlacích aupírech; je třeba vzít vúvahu také silné kulturní faktory, jako je například zaujetí magickými vlastnostmi krve azakořeněné přesvědčení ovytváření aprodlužování života. Anesmíme zapomenout ani na další dominantní biologický instinkt, atím je sex. Legendární vlkodlak si liboval vkřehkém mase ateplé, proudící krvi, na rozdíl od svého mytického kolegy upíra, který potřeboval živou kořist, ovšem neměl problém pozřít ani mrtvého. Oba však projevovali sklony ksexuálním útokům na oběti. Je zajímavé, že zatímco vlkodlak je vmoderní literatuře– atím myslím něco málo přes sto let– stále považován za brutální, děsivou bestii, upírovi je připisována podmanivá, smyslná přitažlivost, za niž vděčí nechvalně proslulému „nemrtvému“ zpera Brama Stokera, který se dočkal více filmových zpracování než jakákoli jiná postava– Draculovi.

Do začátku devatenáctého století byli mytičtí upíři vnímáni jako nezajímavé bytosti, které se zmocňují pohřbených těl. Říkalo se, že kvůli krvi, již konzumují, jsou rudí aoteklí jako pijavice aže se objevují při exhumaci mrtvých těl. Ve skutečnosti ale existuje logické vysvětlení: spíše fyzikální než nadpřirozené. Uvedený popis odpovídá rozkládající se mrtvole, která se vlivem metanu produkovaného střevními mikroorganismy nafukuje abobtná. Právě kvůli tomuto nafukování byla upírova kůže napjatá jako kůže na bubnu; ve staroslovanském pojetí upír neměl žádné kosti apředstavoval vpodstatě jen vak naplněný krví– což mohlo vyvolávat dojem, že se tento krvelačný netvor bez ďáblovy pomoci vůbec není schopen pohybovat. Porovnejte však tuto představu sobrazem ze současnější fikce: vysoký, tmavovlasý, štíhlý aristokrat včerném plášti, jehož výrazné špičáky slouží svým primitivním účelům (dřív zuby legendárních upírů nebyly ničím pozoruhodné).

Sexuální rozměr zaznamenáváme už uupírů zlidových vyprávění– říkalo se, že si libují vsexuálním násilí, adomnělí upíři, unichž byla při exhumaci objevena erekce (což je opět běžný jev, který vzniká, když se nafouklé mrtvoly začnou rozkládat), tuto báchorku dále přiživovali. Nicméně až do devatenáctého století nikdo nepředpokládal, že by upír využíval kdosažení svých dravých cílů nějakých svůdnických schopností; teprve poté se krvelačnost fiktivního upíra nezvratně propojila sprimitivní sexualitou, ato prostřednictvím poměrně zjevné symboliky, kterou– ne nutně vědomě– použil mezi jinými isexuálně frustrovaný Stoker. Připustíme-li, že mýty odjakživa ovlivňovaly naše přesvědčení, asi nikoho nepřekvapí, že prostopášný hrabě Dracula probudil vlidech bohatou vlnu fascinace, jež vyústila vmimořádný rozvoj fiktivních příběhů, zejména filmových atelevizních, vnichž je postava upíra, odsouzeného kvěčnému životu, vykreslena jako podmanivá aneodolatelná. Román Anne Riceové Interview supírem zroku 1976– následovaný stejnojmenným filmem sTomem Cruisem aBradem Pittem vhlavních rolích– jako jeden zprvních nepokrytě prezentoval krvežíznivost coby nezvladatelnou sexuální touhu atato metafora vzbuzující strach, soucit avněkterých případech ivzrušení, vypovídá mnohé oprimitivních instinktech, jež dřímají pod spořádanou slupkou našich životů.

Ještě pozoruhodnější je potom způsob, jakým autoři beletrie na přelomu dvacátého ajednadvacátého století začali upíra „normalizovat“ asoucítit sním, ato ivdílech určených dětem. Spisovatel Darren O’Shaughnessy vydal úspěšnou sérii upířích románů pro mládež– první díl snázvem Cirkus Monsterus vyšel vroce 2000–, vněmž hlavní dětský hrdina po kousnutí upírem zakouší osamělost apocit odcizení od svých blízkých amusí se smířit svěčným osudem coby jeden znemrtvých. Pozdější filmy jako Stmívání aAť vejde ten pravý (oba byly uvedeny vroce 2008) atelevizní seriály, jako například Cena za lidskost, Pravá krev (oba zroku 2008) aUpíří deníky (2009), diváka vybízely ksoucitu, dokonce iknáklonnosti kupírům, kteří– ač odsouzeni kvěčnému životu– přebývají po boku lidí ajako závislí feťáci se snaží potlačit své choutky. Kromě toho přinesly idalší posun dávno tradovaných mýtů aumožnily těmto jedincům popřít jejich dřívější fiktivní vzorec chování: mohli za denního světla vycházet ven, vidět své odrazy vzrcadlech akpřežití nepotřebovali nutně lidskou krev, stačila jim krev zvířecí nebo krev uskladněná vkrevních bankách.

Vbritské BBC tento trend vtipně satirizovaly scénky komiků Alexandra Armstronga aBena Millera. Ti dva vnich představovali nafintěné tradiční upíry, kteří vyjadřovali zmatené zoufalství nad novými moderními pravidly upírství ajako staříci vzpomínali na své vlastní zlaté časy, kdy ještě měli jasno vtom, co je pro upíra „normální“ aco ne. Toto moderní překroucení starých krvavých pravidel se netýkalo skupiny upířích spolubydlících, kteří se museli vypořádat se současným světem vkomediálním filmu Co děláme vtemnotách zroku 2014, na nějž navázalo několik řad stejnojmenného televizního seriálu (první řada byla odvysílána vroce 2019), nicméně ipřesto si je diváci oblíbili asoucítili snimi. Bylo to něco jako Přátelé, jen se spoustou ostrých zubů, netopýrů akýblů krve.

SEXUÁLNÍ DEVIACE

Udržování mýtu se opírá oslabý základ spočívající například vapetitu legendárního upíra, který se ukrývá vnaší historii avnašem podvědomí. Avšak navzdory současným fiktivním představám ovyspělých upírech ve skutečném světě „normální“ sexualita nezahrnuje konzumaci partnerovy krve. Existuje ale určitá menšina, jež sání krve považuje za erotický zážitek. Vampyrismus jako deviantní sexuální chování popisují odborníci jako Krafft-Ebing, apřestože se obvykle vyskytuje ve spojení sjinými psychickými poruchami, některé důkazy naznačují, že jako samostatná klinická záležitost může být častější, než si představujeme, obzvlášť ve spojení skriminálním jednáním. Striktně vzato znamená termín „vampyrismus“ požívání čerstvé krve, nicméně zklinického hlediska se může vztahovat ina nekrofilii (sex smrtvolami) anekrofagii (konzumace masa mrtvých lidí). Upírství– kousání apožívání krve– se objevuje ujedinců na primitivní vývojové úrovni a„nezřídka“ se vyskytuje vsouvislosti se závažnými sexuálními delikty.

Vlistopadu 2021 zavládla ve Spojeném království nedůvěra ahrůza vyvolaná zatčením Davida Fullera zKentu, který se přiznal nejen kvraždě dvou žen před pětatřiceti lety, ale rovněž ksexuálnímu zneužití mnoha mrtvých těl vmárnicích nemocnic, kde pracoval jako elektrikář. Když koncem roku 2020 přispěl inovativní průlom ve výzkumu DNA kodhalení jeho vražd zroku 1987, bylo Fullerovi sedmašedesát let ajeho počítače poskytly vyšetřovatelům ještě další odporné důkazy, které ho označily za nejproduktivnějšího sexuálního delikventa ve Velké Británii: natáčel se afotil při sexuálním zneužívání těl „bezprecedentního“ počtu žen adívek, které vytáhl zchladnic vmárnicích. Ve sbírce na Fullerově harddisku, která čítala čtyři miliony snímků sexuálního zneužívání, znichž mnohé si stáhl zinternetu, bylo nejméně sedmdesát osm jasně identifikovaných obětí. Věk Fullerových obětí se pohyboval od necelých osmnácti až po ženy starší pětaosmdesáti let. Mezi četnými obviněními, knimž se Fuller přiznal, bylo itřiatřicet případů sexuálního styku smrtvolami. „Žádný britský soud se dosud nesetkal stakovým rozsahem zneužívání mrtvých,“ uvedl mluvčí královské prokuratury.

×××