Zara Noir

MISTR KLAMU:

TÉMĚŘ DOKONALÁ LEŽ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Zara Noir, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 164. a 128. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-81-4 (epub)

ISBN 978-80-88672-82-1 (mobi)

PROLOG

Modré majáky policejního auta a záchranky tančily po zdech Thomasova domu. Jejich ostré světlo mě bodalo do uplakaných očí. Studený vítr mi pronikal pod kůži, ale já to nevnímala. Stála jsem na příjezdové cestě, neschopná pohybu, a dívala se na něco, co mě bude pronásledovat až do konce života.

Policisté ho odváděli v poutech, ale oči nepřestával upírat na mě. Ty oči, kdysi plné života, smíchu i starostí, hudby a vášně, teď zaplavoval žal. Byl zlomený a zároveň smířený se svým osudem.

„Odpusť mi, prosím.“

Slyšela jsem jeho šepot přes vzdálenost i hluk, který mě obklopoval. Chtěla jsem křičet, prosit je, ať ho pustí, ale z hrdla mi nevyšlo ani slovo. Můj hlas zůstal pohřbený pod tíhou všeho, co jsme spolu prožili.

Záchranka odjížděla. Její sirény zněly jako smuteční píseň. Nebylo pochyb – zůstala jen spoušť. Chtěla jsem věřit, že se mi to jen zdá. Jen noční můra.

Všechno tohle – ta bolest, slzy, strach – pramenilo z mých rozhodnutí. Měla jsem odejít dřív? Anebo nás sem všechny přivedl osud?

Věděla jsem jediné – ten muž, kterého právě odváželi pryč, byl mou největší láskou a největší chybou.

KAPITOLA I.

Seděla jsem na okenní římse babiččina starého viktoriánského domu, na který byla celý život pyšná a starala se o něj, jak jen mohla. Dívala jsem se ven, skrz časem zvlněné sklo, na příjezdovou cestu, a po tváři mi stékaly slzy. Počasí venku jako by odráželo mé rozpoložení. Nemohla jsem uvěřit tomu, že dům, v němž jsem vyrostla, je najednou prázdný. Celý týden jsem si myslela – nebo spíš tajně doufala – že babiččin náhlý odchod byl jen hloupý sen. Nevítaná noční můra. Ale ticho, které se po domě rozhostilo, mi jen připomínalo bolestnou realitu. Truchlila jsem celý týden, 24/7, a už jsem neměla sílu na další slzy. Zbyla jsem si jen já sama.

Byly mi teprve tři roky, když oba moji rodiče zahynuli při autonehodě. Opustila jsem svůj rodný dům i zemi a přestěhovala se sem – k babičce, do prosluněné Kalifornie. Do malého města Carmel, ležícího v majestátních kalifornských horách, kde je přes den teplo jako na Sahaře a v noci teplota klesá k deseti stupňům. Tam jsem začala nový život.

„Vážně chceš odejít, An?“ zeptala se mě moje jediná kamarádka Kate a nakrčila přitom nos, tak jako to dělala vždycky, když se mnou nesouhlasila.

„Nebylo by to poprvé. Navíc... Už tady není nikdo, ke komu bych se vracela. A ty sem jezdíš taky jen jednou za čas.“ Pokusila jsem se o úsměv a zatloukla do země ceduli „NA PRODEJ“.

Nepřemlouvala mě. Už na dětském pískovišti pochopila, že když si něco zamanu, nic mě nedokáže zastavit.

Prodej domu netrval moc dlouho. Místo, kde jsem bydlela, bylo žádané, a tak jsem na vystěhování měla jen pár dní. A svým způsobem jsem za to byla vděčná. Doufala jsem, že rychlá změna prostředí aspoň trošku zmírní bolest, kterou jsem si v sobě nesla. Dům mi ji totiž jen připomínal. Skončila jsem v místní novinové redakci, v níž jsem měla na starost kulturní rubriku. Nakonec jsem se rozhodla vrátit do LA, kde jsem novinařinu studovala. Stejně jako Kate – ta se ale vydala jinou cestou a pracuje v nakladatelství, od rána do večera zavalená haldou knih.

S cvaknutím zámku jsem si přísahala, že tím končí život plný ztrát. S otevřením nových dveří začala nová etapa – bez bolesti a trápení. Odhodlaná udělat pro to vše, překročila jsem práh svého nového domova.

Vstávala jsem do slunečného rána uprostřed týdne a víkend se zdál v nedohlednu. Den mě nutil vstát – práce nepočká. Z postele jsem se vykopala otráveně. Dělalo se mi zle nejen z toho, čemu jsem se propůjčila, ale hlavně ze mě samotné. „Tohle jsem nikdy dělat nechtěla. Tímhle jsem přece vždycky pohrdala. A teď?“

Dívala jsem se na sebe do zrcadla – vyčítavě. Pod make-upem jsem maskovala znechucení. Po tom, co jsem odešla z Carmelu a zabydlela se na periferii LA, jsem vystřízlivěla ze všech svých předsevzetí. Nic se nevyvíjelo tak růžově, jak jsem si představovala, a najít slušnou práci v oboru se ukázalo jako prakticky nemožné.

Po tisícovce rozeslaných e-mailů, několika hodinách telefonátů a nespočtu osobních pohovorů jsem získala místo, které jsem si nechávala jako úplně poslední možnost. Jen pro případ, že bych opravdu nic lepšího nesehnala. Začala jsem pracovat jako bulvární novinářkou pro nejnenáviděnější, a přitom nejčtenější plátek. Psala jsem o všem a o všech, ať už to byla pravda, nebo ne. Stala jsem typem reportérky, kterou nechce nikdo vidět – tou, co lidem ničí život tím, že strká nos, kam nemá. Přišla jsem o srdce i svědomí, ale zvládla jsem ustát i nejhorší skutky. Celé dny jsem se honila za senzacemi, pronásledovala svoje oběti a psala a psala.

Zprvu mě svědomí ničilo. Kolikrát jsem měla u stolu připravený kbelík, kdyby na mě přišlo zvracení. Časem jsem se se svou upadající sebeúctou smířila. Avšak radost z úspěšných článků... tu jsem nedokázala mít nikdy. Spíš naopak. Výčitky mě sužovaly prakticky nonstop, a přestože jsem s prací bulvárního čmuchala chtěla tolikrát skoncovat, nemohla jsem si to dovolit. Peníze z prodeje domu po babičce jsem investovala do svého bytu v LA, kde se nemovitosti, byť na periferii, nemohly cenově rovnat s maloměstem. Mým jediným majetkem tedy byl malý 2+1 a oprýskaný Cadillac, starší než já sama.

„Podívej se, Annabeth...,“ začala šéfová a změřila si mě přísným zrakem skrz brýle s kostěnými obroučkami hned poté, co jsem dosedla do křesílka v její kanceláři. „Jsem si vědoma tvého talentu a taky vím, že práci tady považuješ za jeho mrhání, ale pochop jednu věc. Nikdo z nás – ani ty, ani já – není nenahraditelný. Na tvoje místo venku čeká deset dalších. A víš, možná by mě to i mrzelo, ale pokud nepřestaneš dávat najevo svoje opovržení a nedoneseš mi nějakou pecku, budu se s tebou muset rozloučit,“ promlouvala mi do duše.

Byla jsem si celkem jistá, že bych jí měla zamávat a odejít, jenže jsem udělala pravý opak. Svěsila jsem hlavu a vše do puntíku jí odkývala.

„Máš týden, abys mi dokázala, že na to máš!“ zdůraznila a ukázala na dveře na znamení, že mám odejít.

„Annabeth?“ zarazila mě, než jsem stihla dveře otevřít. „Pokud se ti to povede, mohly bychom se spolu domluvit i na něčem jiném... Chtěla jsi přece psát o důležitých věcech, ne?“ Při slově důležitých udělala prsty neviditelné uvozovky a mně se rozzářily oči. Mohla bych praštit s tímhle svinstvem a začít psát, co chci já. Už mi nikdo nebude nic diktovat. Konečně jsem měla svůj vysněný cíl na dohled. Co na dohled, tentokrát už jsem ho měla na dosah ruky. Stačilo ji jen natáhnout.

Problém nastal ve chvíli, kdy ze mě opadlo prvotní nadšení. Musela jsem napsat „pecku“. Což o to, věděla jsem, že ji dokážu napsat, ale nevěděla, o kom nebo o čem. Šéfová mě vždy instruovala, kdy a kde být, na koho se zaměřit a podobně. Nepotřebovala jsem tedy sledovat dění okolo sebe. Jenže tentokrát...

Potloukala jsem se ulicemi města andělů a pozorovala velké reklamní obrazovky hlásající nadcházející události. Měla jsem pocit, že ve městě se pořád něco děje a místní snad ani nechodí spát. Ovšem teď, když jsem nejvíc potřebovala, to vypadalo, že všichni najednou usnuli – žádná premiéra filmu, předávání ocenění, ani módní přehlídka. Nic. Žádná akce, na které bych mohla na někoho zajímavého narazit. Nezbylo mi nic jiného než se obrátit na tu nejpovolanější. Tu, která ví vždy všechno a zjistí i nejlépe ukryté tajemství – Kate.

Pár dní po mém přestěhování dostala Kate pracovní nabídku ve stejném městě a přestěhovala se jen pár bloků ode mě. Stýkaly jsme se ale velmi málo. Obě jsme byly zavalené prací a na nic jiného nám nezbýval čas, ani energie. Teď jsem se však bez ní nedokázala obejít. Naštěstí si i přes své totální pracovní nasazení našla prostor, aby se mnou zašla na skleničku a pokusila se mi pomoct.

Usadily jsme se v malém baru v zastrčené ulici. Kromě nás dvou a barmana byl skoro prázdný, jen pár podnapilců se dohadovalo u kulečníkového stolu.

„Bourbon... dvojitej.“ Mávla jsem na barmana, usadila se na vysokou židli a Kate hned vedle mě. Káravě se na mě podívala a já očekávala přednášku o nezřízeném pití za bílého dne, ale její výraz se v mžiku změnil na chápavý.

„Říkala jsem ti tisíckrát, An... Nech to být. Pojď dělat něco jiného. Myslím, že u nás budou potřebovat někoho na korekturu textů...“

„Zbláznila ses? Zabilo by mě opravovat něčí chyby a nic vlastního nevyplodit!“ rázně jsem odmítla její nabídku a tahala z ní potřebné informace. Kate byla posedlá vymetáním večírků, tedy hlavně těch, na kterých mohla narazit na nějakou celebritu. Obě jsme si už jako malé vysnily, že se jednou vdáme za krásného, bohatého herce, a zatímco mě už představy dávno opustily, Kate dál tajně snila a doufala. A kde jinde chcete někoho takového potkat než právě tady?

Otráveně pohodila svými dlouhými kaštanovými vlasy a nesouhlasně zakroutila hlavou. „An, teď mě dobře poslouchej. „Tohle...,“ prohlásila a rozhodila rukama kolem sebe, „byla od začátku chyba. Velký město není pro tebe a věděla jsi to už tenkrát na škole. Přece jsi vždycky chtěla žít na malým městě, mít svoji malou redakci, tak proč se do háje nevrátíš tam, kam patříš?“

„A kam asi? Já už se nemám kam vrátit, Kate. A odejít z Carmelu jsem musela. Sama víš proč...“ Odmítla jsem se vracet ke starému životu.

„Samozřejmě vím a mrzí mě to. Jen mám pocit, že smrt tvojí babičky není jediný důvod, proč jsi utekla...“

„Jak to myslíš?“

„Lucas.“

Zachvěla jsem se, když vyslovila jeho jméno. Lucas byl mou první velkou láskou a také prvním velkým zklamáním. Chodili jsme spolu už před lety, a

přesto, kdykoliv jsem ho potkala, probudily se ve mně všechny vzpomínky. S naším rozchodem jsem se nikdy nedokázala úplně vyrovnat a stejně jako jsem si přísahala, že začnu nový život, pohřbila jsem v sobě i jeho.

„Jsi mimo, Kate. Nemůžu, a navíc se ani nechci vracet. Chci nový život na novém místě. Chci překročit všechno, co mi ostatní hodí pod nohy. A jestli s tím mám začít právě teď, tak fajn. Pokud je exkluzivní hnůj podmínkou k dosažení cíle, tak ji sakra splním. Ať už s tvojí pomocí, nebo bez ní. Ale já se nevzdám!“ Vyklopila jsem do sebe panáka a skleničkou bouchla o pult na znamení, že si dám ještě jednu.

„Fajn, ať je po tvým. Ale, An, varuju tě... Neudělej žádnou pitomost.“ Položila mi dlaň na rameno a vstala. „Musím běžet, ale ozvu se ti, jakmile něco zjistím,“ dodala s omluvným výrazem ve tváři a nechala mě tam samotnou.

Jak čas běžel – a já stále seděla na stejném místě – všimla jsem si, že se bar začal postupně plnit a Katino místo zanedlouho obsadil někdo jiný.

„Špatný den?“ zeptala se mě střapatá mužská hlava obarvená na černo-červenou, když jsem několik minut jen zírala na dno dopité skleničky.

„Jo, i tak by se to dalo říct,“ odpověděla jsem a neobtěžovala se zvednout zrak.

„Každý ho občas má. Zítra zas bude líp, uvidíš,“ snažil se mě povzbudit pan neznámý.

„Hele, díky, že se staráš, ale ocenila bych, kdyby sis laskavě hleděl svýho, jasný?“ vyštěkla jsem na něj a opět mu nevěnovala ani jeden jediný pohled.

„Fajn, jak myslíš... Měj se.“ Očividně se urazil a mně to v tu chvíli přišlo líto.

„Počkej, omlouvám se, já jen...,“ zarazila jsem se v půlce věty, protože jsem se konečně podívala na muže, který se mi snažil zvednout náladu.

„Ty jsi...,“ znovu jsem se zasekla a prohlédla jsem si ho důkladněji – vysoká urostlá postava oblečená v černém, střapatý barevný účes, hnědé oči ve tvaru mandlí, na obou stranách propíchnutý spodní ret a tetování začínající za uchem a linoucí se přes půlku krku až bůhvíkam pod tričko – „Killian Blake!“ vydechla jsem skoro ohromeně.

Killian Blake společně se svým bratrem Thomasem a dvěma přáteli vytvořili před lety malou pop-punkovou kapelu, která během několika měsíců vystoupala na nejvyšší příčky hitparád po celém světě, a z nich se stali celebrity. O to víc mě jeho přítomnost šokovala. Nečekala bych ho v baru, jako je tenhle.

„Asi si mě s někým pleteš,“ odvětil a omluvně se usmál. Posadil se však zpět na vedlejší židli.

„Nemyslím si. A promiň mi, jak jsem byla předtím protivná. Já... já jsem Annabeth.“ Zdvořile jsem k němu natáhla ruku a doufala v nový začátek. Jeho přítomnost jsem v tu chvíli nebrala jako náhodu, ale jako znamení. Znamení, že se nemám vzdávat a že osud mi ho připletl do cesty jako šanci, již si nesmím nechat proklouznout mezi prsty. „Neboj, nejsem žádná vaše ječící fanynka,“ dodala jsem a rozesmála se, když jsem viděla, jak váhá.

„Killian,“ vydechl s úlevou své jméno a následně mi s úsměvem ruku stiskl.

Nemohla jsem si nevšimnout tetování na jeho zápěstí schovaného za množstvím cinkajících náramků, které perfektně ladily s řetězy kolem krku.

„A co tě přivádí zrovna sem?“ začala jsem nenápadně vyzvídat.

„Sem, nebo někam jinam... Vlastně jsem na tom dost podobně. Taky nemám ten nejlepší den. Rozhodl jsem se zajít si na panáka a zapadl do prvního zastrčenýho baru, na který jsem narazil. A ty? Není ještě moc brzo, aby hezký mladý holky vysedávaly u..,“ zarazil se, vzal mi z ruky skleničku a přičichl k jejímu obsahu, „bourbonu?“ Překvapeně zvedl obočí a mávl na barmana. Po chvilce před námi přistály další dvě skleničky a plná láhev navíc.

„Doufám, že neodmítneš moje pozvání. Nerad totiž piju sám.“

Nestačila jsem mu odpovědět a už jsem měla nalito.

„Tak...,“ začal, když jsme dopili první sklenku, „co tě tak trápí, že musíš chodit po barech?“

„Blbá práce, blbá šéfová... ale tak... vlastně jsou na světě i horší věci.“ Pokrčila jsem rameny a chtěla, aby mluvil hlavně on.

Seděli jsme u baru, dokud jsme láhev nevypili. Povídali jsme si o všem možném a navzájem jsme si k sobě vybudovali důvěru, jako bychom se znali roky, a ne jeden večer.

„Zavíráme. Sbalte se a jděte,“ oznámil nám barman a my se rázem ocitli na ulici.

„Tak... ehm... díky za hezkej večer.“ Chtěla jsem se s ním rozloučit a jít, ale nenechal mě.

„Nechoď... Pojď ještě na jeden drink!“ Chytil mě za rukáv u kabátu.

„Je pozdě... měla bych jít domů.“ Potřebovala jsem o samotě vstřebat vše, co mi o sobě vyprávěl.

„Jen jeden drink, slibuju. Odvezu tě pak domů,“ škemral, což mi velmi lichotilo, a tak jsem svolila.

Killian mávnul na taxík a nastoupili jsme dovnitř.

„Kam jedeme?“ zarazila jsem se. Alkohol v mých žilách způsobil ztrátu opatrnosti a najednou jsem seděla v autě s naprosto cizím chlapem a jeli jsme kdovíkam.

„Do nejlepšího baru na světě!“ Usmál se a přehodil mi ruku kolem ramen. Pak se naklonil a zašeptal mi do ucha: „Mě se fakt bát nemusíš.“

Cesta trvala jen pár minut, než jsme vystoupili mezi mrakodrapy v centru města.

„Dobrý večer, pane,“ pozdravil ho recepční v hale jednoho z nich a Killian mu přikývl na pozdrav. Znovu mi přehodil ruku kolem ramen a nesundal ji ani po celou cestu výtahem. Až když jsme zhruba uprostřed budovy vystoupili a stáli před dvoukřídlými dveřmi v lehce osvětlené chodbě, sesunul ze mě ruku a hledal přístupovou kartu.

„Vítej u mě!“ pobídl mě, když se mu ji konečně podařilo najít, a já vkročila do luxusního proskleného apartmánu. Po celém prostoru se rozprostírala bílá mramorová podlaha a jen na pár místech ji překrýval malý kobereček. Celý prostor na mě působil jako mistrovské dílo. Světlé zdi v kontrastu s tmavým nábytkem, prosklené stěny oddělující jednotlivé místnosti i draze vypadající obrazy. Přestože by to na někoho mohlo působit chladně, opak byl pravdou – vše utvořilo jakousi útulnou oázu klidu.

Zatímco jsem se kochala okolím, hlavně výhledem na noční město, Killian připravil drink a donesl mi ho k oknu.

„Ty si se mnou nedáš?“ podivila jsem se pouze jedné skleničce.

„Nejsem zvyklej pít... A dnes jsem vypil víc chlastu než za celý minulý měsíc.“

Jeho odpověď mě rozesmála: „Ty? Já vždycky žila v domnění, že rockeři jsou divocí a nespoutaní a že drogy, sex a alkohol jim rozhodně nejsou cizí.“

„Většinou ano... Vlastně i já. Ale každýho jednou přestane bavit bohémský život a chce... chce to, co nemůže mít – klid. Ani nevíš, jakou jsi mi dnes udělala radost, že jsi nezačala ječet a neprosila o fotku. Proto jsem tě sem taky vzal. Hezky se mi s tebou povídalo a chtěl jsem s tebou strávit ještě chvíli.“

Jeho upřímnost mě najednou dostala do rozpaků. Ve svém životě jsem se setkala se spoustou slavných lidí. Mluvila jsem s nimi a pak jim vrazila kudlu do zad, když jsem na ně vytáhla nějakou špínu a napsala ji. Killian byl první, kdo mě upřímně rád viděl. Ale bylo by tomu tak, i kdyby věděl, kdo jsem a co vlastně dělám?

Usadili jsme se na obří pohovce zabírající půl obýváku a povídali si otevřeně o všem možném.

„Na co myslíš?“ zeptal se a probral mě z vlastního přemýšlení.

Zrovna jsem upřeně pozorovala jeho rty, spíš tedy ty piercingy v nich, a hlavou mi prolétlo, jaké asi je ochutnat rty, které nejsou úplně „obyčejné“.

„Ehm... na nic... jen... jen jsem se nějak zasekla,“ zakoktala jsem se a myšlenku ihned zapudila.

„Proč se mě nezeptáš?“ pokračoval.

„A na co? “

„Vím, na co myslíš, Annabeth... A máš jen dvě možnosti, jak získat odpověď. Buď se mě zeptej a já ti odpovím... Nebo to zkus sama.“

Jeho otevřenost mě naprosto šokovala. O to víc jsem o chvilku později překvapila sama sebe. Nikdy předtím jsem nic takového neudělala, i když příležitostí jsem měla víc než dost. Tentokrát jsem se rozhodla, že do toho půjdu – chtěla jsem to. Ale na poslední chvíli jsem zařadila zpátečku.

Killian si mého zaváhání všiml a rozhodl se moje malé dilema ukončit. Přesunul se ke mně blíž, horkou dlaň mi položil na týl a přitáhnul si mě k sobě.

„Tak to zkus...,“ zašeptal mi do pootevřených rtů a popohnal mě k poslednímu kroku.

„Neudělej žádnou pitomost,“ rozezněla se mi v hlavě prosba mé nejlepší kamarádky.

„Jdi do háje!“ v duchu jsem jí odpověděla a přitiskla se ke Killianovým rtům.

Nejdřív se o ty mé jen lehce otřel, abych cítila, na co jsem byla nejvíce zvědavá, ale pak mi jazykem rty rozevřel a vsunul mi ho do úst. Překvapil mě i piercing v jazyku, když mi lehce cinkl o zuby. Přinutil mě zkoumat jeho ústa, jako bych tam chtěla najít nějaký další. Killian zareagoval zasténáním a vytáhl si mě na klín.

Ráda bych všechno svedla na množství vypitého alkoholu a na dlouhé osamělé měsíce. Jenže lhala bych jen sama sobě, kdybych si nepřiznala, že na něm je něco doopravdy vzrušujícího. Brala jsem večer strávený s Killianem Blakeem – a s ním všechno, co se stalo a co se teprve mělo stát – jako určité privilegium, kterému se jen tak někomu nedostane. Už mu nešlo říct ne. Na jakoukoliv jeho žádost. I kdyby po mně v tu chvíli chtěl cokoliv na světě. A on věděl, že jsem svolná ke všemu. K jakékoliv jeho fantazii. Svou nově nabytou výhodu však nevyužil. Neposunul dění dál, dokud si nebyl naprosto jistý mým souhlasem. Dokud jsem ho sama nepožádala.

„Tady ne,“ zašeptal na moji žádost a odvedl mě, už polonahou, do své ložnice – strohé místnosti s tmavou výmalbou, postelí, nočním stolkem a malou čtecí lampičkou. „Nerozhlížej se kolem, dívej se na mě!“ Chytil mě za bradu a otočil mi tvář k sobě. S upřeným pohledem do jeho očí jsem sevřela spodní lem trička, těsně obepínajícího jeho úzký pas i široký hrudník, a snadno jsem mu ho přetáhla přes hlavu. Nebyl to žádný vypracovaný „body builder“, ale svaly na břiše a pažích se mu pod světlou kůží jasně rýsovaly. Konečky prstů jsem obkreslovala tetování, které se vinulo od ucha přes krk, hrudník, bok, ..., až zmizelo pod džíny.

„Kam až sahá?“ zvědavě jsem k němu zvedla pohled a donutila se odtrhnout oči od rostoucí boule pod poklopcem.

„Tak se podívej,“ pobídl mě, chytil mě za ruce a zahákl si je za džíny. Stačily mi jen dva prsty a knoflík i se zipem povolily. Překvapila mě absence jakéhokoliv spodního prádla, i kde tetování končí. Prsty jsem mu tetování obkreslila a na konci se ozvalo Killianovo slastné zasténání. Znovu mě chytil za zápěstí a obě moje ruce si omotal kolem krku, zatímco ty jeho mě jemně tlačily k posteli. Nedočkavost se probudila k životu. Netrvalo dlouho a oba jsme byli úplně nazí.

„Killiane, počkej...,“ zarazila jsem ho těsně před tím, než jsme si vzali, po čem jsme v tu chvíli oba nejvíc toužili. Vystřízlivěla jsem a vrátilo se mi racionální uvažování.

Zmateně se na mě podíval a v jeho čokoládových očích se objevilo zklamání. „Jasně, promiň.“ Odtáhl se ode mě, ale já si ho za řetězy na krku přitáhla zpátky.

„Chápeš mě špatně... já jen... neznáme se a ani jeden nevíme, co má ten druhý za sebou... ehm... chci říct, že...“ prstem na rtech mě umlčel.

„Horní šuplík,“ zašeptal.

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, co tím myslí. Natáhla jsem se k nočnímu stolku, danou zásuvku otevřela a v tu chvíli mě přemohlo lehké zklamání. Množství kondomů, které tam měl, naznačovalo, že asi nejsem ojedinělou návštěvou a všechno, co mi vykládal, začalo postrádat důvěryhodnost. Najednou jsem chtěla odejít a všechno ukončit. Uvědomila jsem si však, za jakým účelem jsem sem vlastně přišla. Navíc fakt, že mi neřekl pravdu, uklidňoval mé svědomí a já se mohla vyhnout všem budoucím výčitkám.

Zanechala jsem přemýšlení a sáhla do zásuvky pro kondom. Vzal si ho ode mě a zuby roztrhl obal. Počínal si velmi zručně, takže můj předpoklad o počtu dámských návštěv v jeho posteli musel být správný. Pak už na nic nečekal a jediným prudkým přírazem mi skoro vyrazil dech. Nepřestal, nedal mi však prostor se vzpamatovat. Jeho pohyby byly pomalé, ale tvrdé, rukama mě přišpendlil k posteli a znemožnil mi se ho dotýkat. Jakmile mi nevědomky ruku uvolnil a já se ho dotkla, okamžitě ji chytil a položil zpátky. Zmátl mě. Nikdy předtím jsem nepotkala nikoho, kdo by tak zoufale toužil, abych se mu podvolila. Přesto mě ta snaha vzrušovala, a tak jsem dál hrála jeho hru. Vítězství chutnalo sladčeji, když jsem mu dovolila dělat si se mnou, co chtěl. Leželi jsme vedle sebe, lapali po dechu po zběsilém tempu, které Killian nasadil. Mlčeli jsme a vyhýbali se pohledu toho druhého. Pak náhle vstal a začal se oblékat. Ten moment řekl všechno – svou roli jsem odehrála a zůstávat dál nedávalo smysl. Venku se rozednívalo a nastal čas odejít.

„Co to děláš?“ zeptal se a zmateně se na mě podíval, když jsem začala sbírat své po podlaze rozházené oblečení.

„Musím za dalšími otroky... Nemůžu si dovolit nepřijít do práce,“ odpověděla jsem, možná trochu chladně.

„A co snídaně?“ Jeho otázka mě zaskočila. Po sexu se na mě ani nepodíval a rozhodně se nechoval jako někdo, kdo by se mnou chtěl posnídat. Než jsem stačila cokoliv namítnout, ozval se zvonek.

Killian, jen v džínách, šel otevřít a já se mezitím snažila co nejrychleji obléct.

„Co tady děláš? Říkal jsem ti, ať mě necháš na pokoji. Už toho bylo dost!“ Slyšela jsem ho ode dveří hulákat a zvědavě jsem vykoukla z ložnice. Na prahu stála dívka, rozhodně mladší než já – tak kolem pětadvaceti, celá uslzená.

„Killiane, prosím!“ žadonila, ale v jeho očích se značil odpor. „Proč ho tak bráníš? Copak to nechápeš? Ty jedinej...“

„Dost už... Odejdi a nech mě být, Leilo. Už je konec, rozumíš mi?“ Dívka jen sklopila hlavu a dívala se na zem, kam pomalu padaly její slzy. Zoufalé slzy. Ještě jednou na ni s opovržením pohlédl a zabouchl před ní dveře.

„Promiň, neměla jsi tu hádku vidět.“ Jeho pohled se zastavil u mých očí, ve kterých nemohl vidět nic jiného než stejné opovržení, s jakým se díval na tu dívku. „Je to složité...,“ začal a prsty si zajel do vlasů, jako by hledal vhodná slova.

„To je tvoje věc, Killiane, nic mi do toho není,“ zarazila jsem ho hned na začátku. „Už musím jít. Díky, byl to krásnej večer a krásná noc,“ rozloučila jsem se a odešla, i když se mě snažil zadržet. Ne kvůli tomu, co jsem viděla, ne kvůli práci, ale kvůli ní...

Na ulici jsem dívku doběhla. Vypadala opravdu zničeně a já jí upřímně rozuměla. Viděla jsem na vlastní oči, jak moc se Killian změnil po tom, co dostal vše, co chtěl. A ona byla příliš mladá, než aby chápala, že pro něj představovala jen další zářez, zatímco pro ni znamenala společná noc mnohem víc.

„Neboj se mě... Slyšela jsem, co jsi Killianovi říkala, a rozumím ti. Nedáš si se mnou kávu?“ pozvala jsem ji na snídani. Ne proto, že by mi jí bylo až tak líto, ale chtěla jsem, aby mi všechno řekla. Byla mou trefou do černého – výhra, o které se mi ani nesnilo!

KAPITOLA II.

Annabeth

S nedůvěrou v očích vzala do rozklepaných rukou šálek kávy.

„Musíte si o mně myslet, že jsem blázen, ale já...“ Položila hrneček zpátky na stůl a jednou rukou si zakryla ústa, aby utišila vzlyk.

Sevřela jsem v dlaních její druhou ruku jako gesto podpory. „Nepřipadá mi, že jsi blázen. Myslím si, že ti Killian musel hodně ublížit a...“

„Ne! To ne, on... neublížil mi... on!“ Zmateně jsem zamrkala a snažila se ji pochopit.

„A kdo teda?“ Místo odpovědi jen zakroutila hlavou.

„Podívej, chci ti pomoct, ale první krok musíš udělat ty. Musíš mi to říct!“ naléhala jsem na ni, ale spíš jsem ji zastrašila.

„Kdo vlastně jste?“ Zvedla ke mně pohled. „Proč mi chcete pomoct? Vůbec mě neznáte!“

Měla pravdu, všechno jsem pokazila hned na začátku.

„Jmenuju se Annabeth Beumontová. Jsem novinářka a... Viděla jsem, jak se k tobě Killian zachoval. A nelíbilo se mi to. Vidím, jak se trápíš, znám to moc dobře... Prožila jsem si taky trápení s klukem. Věř mi, jediné, co mi pomohlo, že jsem se měla komu svěřit.“ Vybavila jsem si vzpomínky na Lucase a sevřelo se mi hrdlo, jak se pocity – dávno v nitru zamčené – dobývaly zpět na výsluní.

„Já... on... Thomas... není...“ Nedokázala ze sebe dostat souvislou větu a já vůbec nechápala, co mi chce říct.

„Thomas Blake...,“ začala znovu.

„Killianův bratr?“ ujistila jsem se, že rozumím správně. „Pokud ti ublížil, měl by nést odpovědnost. Řekni mi, co se stalo a já ti pomůžu,“ přesvědčovala jsem ji, až nakonec svolila.

„Před dvěma lety...“ mluvila tiše, jako by se bála, že ji uslyší i někdo jiný. „Šly jsme s kamarádkou na koncert Wasted Generation a náhodou jsme se dostaly i na afterparty. Hodně se tam pilo a Thomas se se mnou dal do řeči. Pak mě pozval k sobě na hotelový pokoj.“ Na chvilku přerušila vyprávění a já začala tušit, co mi chce říct. Rychle mě však vyvedla z omylu. „Všechno bylo perfektní. Choval se jako dokonalej gentleman. I když jsem si myslela, že jsem pro něj jen dalším rozptýlením na šňůře, dala jsem mu ten večer úplně všechno.“

Její vyprávění mě mátlo čím dál víc, až působila trochu nedůvěryhodně. Jako kdyby se jen nedokázala smířit s jejich rozchodem.

„Očekávala jsem od něj jen jednu noc a myslela si, že už se nikdy neuvidíme. Stal se ale pravý opak. Zamilovali jsme se. Vídali jsem se sice málo, nechtěl zanedbávat kapelu, ale vždy nám spolu bylo nádherně. Prožívali jsme úžasné období, dýchali jen jeden pro druhého.“

Pokynutím jsem ji vyzvala k pokračování. Zároveň jsem však pozorovala její gesta i mimiku a snažila se z jejího rozpoložení vyčíst co nejvíc.

„Jednoho dne, když se Thomas měl vrátit po několikatýdenním turné, já musela pracovně odjet. Strašně jsem se kvůli tomu pohádali.“

Spustil se jí vodopád slz a já ji musela nejdřív uklidnit, aby byla schopná ve vyprávění pokračovat.

„Tom s mojí prací, ani mým odjezdem nesouhlasil a... a aby mi odjezd znemožnil, tak... tak mě surově zbil a zamkl v koupelně.“ Skoro se mi zhroutila do náruče. „Čtyři dny... čtyři dny mě tam držel bez jídla, v úplné tmě... držel mě tam a...“ Přes vzlyky se skoro nemohla ani nadechnout.

Trpělivě jsem se na ni dívala a čekala, až se zase uklidní.

„Nechtěla jsem to...“ Dívala se do klína, kroutila hlavou a slzy jí stékaly po tvářích. „Donutil mě... stokrát a jednou... já byla tak moc slabá...nemohla jsem se bránit.“ Třásla se a plakala.

„Jak ses odtamtud dostala ven?“ zeptala jsem se a sama se musela ovládat, abych se také nerozbrečela.

Chvíli mlčela, ale pak se znovu rozmluvila: „Vlastně ani nevím... Pátý den jsem prostě vzala za kliku a bylo odemčeno. Thomas byl pryč. Od té doby jsem ho neviděla.“ Pokrčila rameny, jako kdyby ani ona sama nechápala, co se stalo.

„Proč jsi šla za Killianem?“ Opatrně jsem jí pokládala jednu otázku za druhou a ona ochotně odpovídala.

„Aby ho zastavil. Chci, aby s tím přestal. Ať už nikomu neubližuje!“

„Počkej chvilku. Killian o všem ví?“ Nemohla jsem tomu uvěřit. Sama jsem pochopila, že je muž několika tváří, ale že by dokázal tajit něco takového? „Byla jsi na policii?“ zajímalo mě. Měla jsem sto chutí se zvednout a okamžitě ji odtáhnout na nejbližší stanici.

„Byla, jenže... Když se to všechno stalo, nemohla jsem pár dní vyjít z bytu a nakonec... nakonec jsem musela vyhledat odbornou pomoc. Několik měsíců jsem strávila hospitalizovaná na psychiatrii a Thomase jsem nahlásila až po mém propuštění. Jenže bylo už moc pozdě. Na mém těle nezbyly žádné stopy po násilí. Navíc fakt, že mě zavřeli ve cvokárně, jen podrážel moji důvěryhodnost. Nikdo mi neuvěřil, považovali mě za blázna. Nakonec i moje vlastní rodina si myslí, že bych si zasloužila svěrací kazajku...“ Smutně se usmála a skončila tím svoje vyprávění. „Děkuju, že jsi mě vyslechla.“ Znovu se na mě smutně usmála, vstala od stolu a odešla.

Zůstala jsem sedět ještě několik dlouhých hodin a pořád dokola si přehrávala, co všechno jsem viděla a slyšela. Kdyby mi den před tím někdo řekl, co všechno se během jediného dne stane, nevěřila bych mu. Jenže osud to chtěl přesně takhle. Rozdal mi trumfy do ruky a já se rozhodla začít hrát.

Killian

Hned po Annině odchodu jsem se – i přes s lehkou kocovinu – ponořil do práce. Byl jsem si vědom, že podle poslední smlouvy s vydavatelstvím jsme v dost velkém skluzu s novou deskou, ale posledních několik týdnů mi chyběla jakákoliv inspirace. Sotva jsem dosedl k počítači, znovu se rozezněl domovní zvonek.

„Ahoj, bratře... Jak žiješ?“ Neochotně jsem otevřel dveře a Thomas nečekal na pozvání. Elegantně mě obešel a usadil se na mém gauči.

„Dobře, že jsi tady... Máme práci.“ Zabouchl jsem a usadil se k němu. Znechuceně se ušklíbl. Thomas na obyčejný život zanevřel. Tvrdil, že si ho užil až dost a hodlá žít jen pro to, pro co se narodil.

„No tak, nebuď suchar a pojď taky trochu žít...,“ zašklebil se a vydal se k baru pro panáka. Nikdy jsem nedokázal pochopit tu jeho lehkomyslnost. Moc dobře věděl, co se stane, když nedodržíme smlouvu, a na můj nátlak vždy jen pokrčil rameny. Nestresoval se tak jako já a měl všechno tak nějak u zadku. Věděl, že se z něj stal „sex symbol“, a hodlal ze své popularity vytěžit, co se dá. Oddával se všem neřestem, které mu přinášely potěšení, v jakékoliv podobě. Ať se jednalo o sex, alkohol, dokonce i drogy. Zpočátku jsem mu rozuměl – ano, sám jsem se ze zakázané mísy neřestí najedl do syta – ale všeho moc škodí. Uzavřel jsem se před okolním světem natolik, abych byl schopný aspoň trochu normálního života. Došlo mi, že si jen nasadil masku, jíž se snaží skrýt svoji skutečnou povahu. Tu romantickou, kterou před veřejností schovával.

„Mimochodem...Dnes v noci jsem žil až dost. Ještě teď mám hlavu jako střep.“ Thomas se, samým šokem, rozkašlal a vyprsknul vodku, které se zrovna napil.

„Debile...,“ neodpustil jsem si urážku.

„Počkej, začínám být zvědavý. Neříkej mi, že sis našel holku,“ uculoval se a vypadal jako senzacechtivá středoškolačka. Neodpověděl jsem.

„Ale podívejme... Náš lamač srdcí, ozdoba dívčích ložnic, nenapravitelný romantik a zapřisáhlý samotář měl rande! Odepsal jsi na některý z těch tisíců zamilovaných dopisů, co ti chodí? Povídej...“

„Jsi vážně kretén, co? Jasně, že ne. Potkal jsem ji v baru a...“

„Moment, moment, ujasněme si to. Ty, skoro abstinent, jsi šel do baru. Opět ty, pohrdající vztahy na jednu noc, sis vzal cizí holku k sobě domů?“ Vyvalil na mě oči. „Ty vole, ta musela mít kundu ze zlata,“ dodal ještě, než propukl v hlasitý smích a vysloužil si ode mě ránu.

„Seru na tebe, Thomasi. Dělej si, co chceš, ale aspoň jeden z nás dvou musí být zodpovědný. Takže, pokud nemáš na srdci nic důležitýho, sbal se a vypadni!“ sjel jsem ho, zatímco popadal dech po ráně, kterou schytal.

„No tak, Kille... Nemyslel jsem to zle. Rád bych tu tvoji holku poznal. Jsem zvědavej...“ Drknul mi do ruky a na mě přišel další nával vzteku.

„Nemám žádnou holku. A pokud chceš znát pravdu, fajn... Vzal jsem si sem cizí holku, opíchal ji a nechal ji jít. Tak to přece děláš ty, ne? A pamatuj si... Pokud si najdu takovou, která bude smět vejít a zůstat, tak ty, brácho... ty se k ní ani nepřiblížíš.“ Varovně jsem vztyčil prst a z očí mi musely šlehat plameny.

„Ach bože…Killiane, pořád vytahuješ skoro deset let starou historku. A omluvil jsem se ti snad tisíckrát. Vážně mě hodláš nenávidět celej život?“

„Já tě mám rád, Tome, jsi můj jedinej brácha, ale jasně jsem ti tenkrát řekl, že ti do smrti neodpustím. Nechápu, proč tě to teď překvapuje? Vžij se do mojí situace... Jak by bylo tobě, kdybych ohnul tvoji holku někde v lese na kapotě starý rachotiny?“ vyjel jsem na něj a Tom se při té vzpomínce rozchechtal.

„Posluž si... Nějakou ti sem pošlu...“ Tou větou překročil hranice mojí trpělivosti. Skočil jsem po něm, svalil ho na zem a snažil se ho zasáhnout pěstí. Thomas se celkem bez problémů bránil, a ještě se u toho chechtal. Když ho to přestalo bavit, shodil mě ze sebe, vstal a podal mi ruku, aby mi pomohl zvednout se ze země.

„Nerozumím ti, Kille... Ženský ti padají k nohám kamkoliv přijdeš, dělají si dobře u tvých fotek a ty pořád řešíš jednu venkovskou nánu, která beztak dala všem. Prober se a začni trochu žít. Nebudeme mladý věčně a přijde den, kdy ztratíš svoji hezkou tvářičku a naroste ti pivní pupek. Žij teď, přemýšlej pak... Čau, brácho!“

Zůstal jsem zírat na dveře, co se za ním zabouchly, a přemýšlel jsem, jestli náhodou neměl v něčem pravdu. Možná by nebylo na škodu se na chvilku vrátit do starých kolejí a občas si trochu užít. Ostatně dnešní noc mi byla dost velkou inspirací.

KAPITOLA III.

Annabeth

„Nedělej to, An. Přece se nepodepíšeš pod něco tak neprofesionálního. A o etice radši ani nemluvím. Co když ta holka lže?“ Kate si zrovna dočetla článek, který jsem se rozhodla poslat svojí šéfové s nadějí, že se jedná o dostatečný skandál. Dost pikantní, aby stačil na moje povýšení.

„A co když ne? Co když mluví pravdu? Kate, musela bys ji vidět, musela bys ji poslouchat. Ona si rozhodně nevymyslela jediné slovo.“ Kroutila jsem hlavou a chodila po pokoji sem a tam. Kate byla usazená za notebookem u mého jídelního stolu a znovu text přelétla očima.

„Jak jsi ji vůbec našla?“ zeptala se a já se zarazila uprostřed kroku.

Mohla jsem její zvídavou otázku čekat. Ne! Měla jsem ji čekat. Kate je zvyklá na všechno koukat ze všech stran a mojí velkou chybou bylo, že jsem se v zápalu událostí posledních hodin nesoustředila na nic jiného. Nikdy jsem jí nelhala, ale noc s Killianem jsem jí zatajila záměrně. Nechtěla jsem, abych se pro ni stala zákeřnou mrchou, která pro námět skočí do postele cizímu chlapovi. Dokonce i sama sobě jsem nalhávala, že to bylo jinak. V hloubi duše jsem však věděla, že můj kariérní postup měl přednost před morálkou a sebeúctou.

„Annabeth! Kde jsi k ní přišla?“ Vstala ze židle, dlaněmi se opřela o stůl a výhružně se na mě podívala.

Mlčela jsem.

„Kde?“ zopakovala. „A nezkoušej mi tvrdit, že jste se daly do řeči, když jste čekaly na autobus nebo ve frontě na pokladnu.“

„Fajn! Dobře...“ vzdala jsem se a začala znovu nervózně přecházet po místnosti.

„Sakra, sedni si už a mluv!“ křikla na mě úplně stejně, jako dělávala babička, když mi přišla na nějaký průšvih.

Poslechla jsem ji, sedla jsem si na gauč a složila hlavu do dlaní, abych našla vhodná slova, kterými začít: „Včera, jak jsme spolu byly v baru... když jsi mě tam nechala, tak ehm... přisedl si ke mně, a tak jsme...“

„Kdo?“

„Cože?“ dělala jsem, že nerozumím.

„Nedělej hluchou. Víš, na co se ptám. Kdo si k tobě přisedl?“

„Ach bože... Killian.“

„Kdože?“ vyjekla Kate a vypadala, že prožívá nějakou srdeční slabost.

„Killian Blake, do háje!“ zavrčela jsem a ona se sesunula na židli. „Pili jsme a pak mě vzal k sobě domů a... Fakt chceš detaily?“ Sáhla jsem po polštářku na gauči a schovala do něj tvář. Strašně jsem se styděla.

„Ježíšikriste, Annabeth! Cos to proboha udělala? Copak už v sobě nemáš ani kousek sebeúcty?“ zaječela a strhla mi polštář z obličeje. „Dobře si pamatuj, co ti teď řeknu, protože to bude poprvé a naposledy. I kdybys měla pravdu, vymstí se ti, že ji zveřejníš. Věř mi, že z toho budou jen nepříjemnosti.“ Podívala se na mě s obavami v očích.

„Jsi snad vědma?“ vyjela jsem na ni. Nelíbilo se mi, jak mě soudí, a byla jsem si jistá, že mi nadávala jen proto, že byla naštvaná a možná trošku žárlila.

„Nevím, jen mám špatný pocit. Ovšem rozhodnutí je samozřejmě na tobě... Musím jít, mám ještě práci. Ahoj,“ rozloučila se se mnou stroze a hlasitě za sebou zabouchla dveře.

Mrzelo mě to, ale už jsme se pohádaly mockrát, a věděla jsem, že ji vztek za chvilku opustí a všechno bude zase v pořádku. Už v tu chvíli jsem měla sto chutí ji zavolat zpátky, otevřít láhev vína a s trochou pubertálního nadhledu všechno do detailu rozebrat. Předpokládala jsem, že historku z Killianovy ložnice by určitě ocenila. Ale udržela jsem se. Znovu jsem usedla za klávesnici a celý článek nahrála do e-mailu.

Doufám, že je to dostatečná pecka! A.

Do kolonky příjemce jsem napsala e-mailovou adresu svojí šéfové a několik minut sledovala blikající kurzor. „Ať jde všechno k čertu!“ zanadávala jsem a klikla na tlačítko odeslat. A děj se vůle boží.

KAPITOLA IV.

Annabeth

Následující ráno mě místo budíku probralo cinknutí příchozí zprávy. Za hodinu u mě v kanceláři! I bez podpisu bylo jasné, kdo mě tam chce – a já se rychle začala chystat. „Bude to dobrej den, dneska bude dobrej den,“ opakovala jsem si pořád dokola jako mantru. Nasedla jsem do svého starého Cadillacu a vydala se na cestu do redakce.

O dobrém dni jsem začala pochybovat hned vzápětí. Zůstala jsem viset v zácpě. Když jsem to vzdala, zaparkovala u krajnice a vydala se pěšky, začalo lít jako z konve.

Na schůzku jsem dorazila o půl hodiny později, navíc promočená na kost.

„Annabeth, ráda tě vidím!“ Elis Meyerová, moje šéfredaktorka, seděla ve své prosklené kanceláři za psacím stolem. Vlasy měla jako vždy stažené do úhledného drdolu, na sobě perfektně padnoucí kostým. S velkými brýlemi a rudou rtěnkou vypadala jako přísná profesorka. Kolegové často říkávali, že jako profesorka z porna.

I přes mé zpoždění a trochu zanedbaný vzhled mě přivítala vřele, až radostně, z čehož jsem si dokázala vyvodit pouze jeden jediný závěr – uspěla jsem. Ukázala na prázdnou židli proti ní a já se s napětím posadila.

„Vynikající práce, Anno. Jen mi řekni... Proč jsi tak šetřila detaily? Máš v plánu v této kauze pokračovat?“

„No... ne... já... upřímně jsem napsala všechno, co vím. Zdroj informací se mi tak nějak... ztratil.“ vysoukala jsem ze sebe s obavami. Chvíli si mě měřila pohledem, nakonec se však vrátila k úsměvu.

„Nevadí... I tak si myslím, že zaujmeme spoustu čtenářek. Každopádně je načase promluvit si o tvé odměně.“

„Konečně,“ v duchu jsem se zaradovala. Přišla chvíle, na kterou jsem čekala. Právě pro ni jsem obětovala svoji sebeúctu.

„Vzhledem k práci, kterou jsi mi odevzdala, jsem se rozhodla, že ti přenechám celou rubriku skandálů... Budeš mít na starost celou agendu a tým lidí, co na ní dělají. Gratuluji.“ Načež vyskočila ze židle, aby mi potřásla rukou, a já měla pocit, že na mě právě spadla veškerá tíha světa.

„Říkala jsi, že budu moct psát, o čem chci já. Slíbila jsi mi to...“ Také jsem vstala a naštvaně jsem zkřížila ruce na prsou, odhodlaná pohádat se do krve.

„Máš pravdu, Anno, ale... Uvědom si, v jaké redakci pracuješ. Nejsme New York Times. Jsme bulvární časopis, co kupují převážně ženy, a ty rozhodně nezajímá politická situace ve světě nebo hrozící válečný konflikt. Ženy zajímá, kdo s kým spí, kdo má kolik nemanželských dětí a kdo koho podvádí a s kým. Piš, co chceš, o kom chceš, ale drž se našich zvyklostí. Můžeš jít...“ sjela mě za to, že jsem si jí dovolila oponovat, a jednoduše mě ze svojí kanceláře vyhodila.

Killian

„Co se děje? Vypadáš, jako by tě něco kouslo do prdele...“ pousmál jsem se a dál se věnoval rozpékání pečiva.

„Znáš ji?“ zavrčel na mě.

„Koho jako?“ Neobtěžoval jsem se zvednout zrak. V talíři, který jsem si aranžoval, mi přistál časopis. „Co to je?“

„Přečti si to, sakra!“ zařval a konečně si získal moji pozornost.