The Serpent and the Wolf

Copyright © Rebecca Gilmore, 2024

Translation © Růžena Svobodová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-643-7

ISBN mobi: 978-80-7689-644-4

Benovi, který mě držel za ruku v temnotách, když jsem v sobě sama objevovala magii.

Pořád jsi tím nejmilejším, co mě kdy potkalo.

KAPITOLA

1

Vaasalisa Kozárová ukryla pod jeden polštář přivázaný provaz, pod druhý malou dýku a teď pobíhala po spoře osvětlené komnatě v Mirehském velechrámu.

Až vyjde slunce, už bude pryč.

Hosté tančící dole v sále tohoto obrovitého dómu svoje lidové tance za doprovodu protivně hlasité hudby představovali dokonalé rozptýlení. Zajímali se jen sami o sebe a svoje sladké víno. O nevěstu ani ženicha už se nikdo nestaral.

Nenáviděla každého v tom sále. Každého, kdo se toho podvodného obřadu účastnil.

Obzvlášť svého bratra Dominika s tím jeho proradným úsměvem a lesklými havraními vlasy. Zatímco se soukala ven z šeredného bílého svatebního šatu, v duchu mu ty vlasy vyškubávala z hlavy a dusila jeho opovážlivý smích.

Jeho smrt však pro ni nyní nebyla to nejdůležitější. Stejně už se odplazil zpátky ke svým kráskám do paláce v jejich rodné Asteryi. Vaase bylo ukradené, z jakých důvodů ten had domluvil její sňatek pouhých pár měsíců po otcově smrti a jen pár týdnů po smrti jejich matky. Bylo to prostě neodpustitelné. Za takové činy se zkrátka platí životem.

Nevěděla jistě, zda Dominikovým osudem bude skutečně smrt, ale dospěla k závěru, že jejím osudem se rozhodně nestane manželství.

Zbývaly pouhé minuty, než si pro ni její nešťastný manžel přijde.

Reid z Mirehu byl krutý válečník, velký jako hora. Patřil k nejmladším vůdcům v dějinách Icrurie a také k těm zdaleka nejproslulejším. Vlk z Mirehu. Civěl na její bílé šaty, jako by nemohl vystát tu absenci barev – nebo ji možná opravdu vystát nemohl. Tento národ oslavoval jasné barvy a zářivé odstíny, takže Vaasa raději schovala bílou noční košilku, kterou si plánovala obléct, a zvolila rudou, dlouhou do půli stehen a s rozparkem na pravém boku. Chladivé hedvábí jí sklouzlo po těle. Odložila svoje zavazadlo nenápadně k oknu, uvelebila se na měkkém prostěradle a zkřížila nohy v naději, že tak budou vypadat delší. V naději, že tak lapí Reida Mirehského do své pasti.

Vaasa si o tomto národu vše pečlivě nastudovala – stejně jako o každé jiné hrozbě pro vládu jejího rodu. Nikdo ještě nedokázal infiltrovat západní Icrurii a vrátit se zpět živý, avšak východní teritoria, jež nyní stála na pokraji otevřené války s Asteryí, sužovalo násilí. Icrurijská republika vznikla o několik generací dříve sjednocením šesti nezávislých městských států. Vaasini učitelé zdůrazňovali, že se vyznačovala velmi neobvyklou politickou strukturou. V čele Icrurie stál vládce, jenž se volil jednou za deset let. Vybírali ho z vůdců šesti hlavních teritorií. Pětice nezvolených vůdců se pak stala vládcovými konzuly, kteří mu pomáhali vládnout a později svými hlasy vybrali příštího vládce. Vaasin manžel se teď jevil jako nejjednoznačnější kandidát na příštího vládce Icrurie. Byl to nebezpečný a krutý válečník, proslulý svou nelítostností.

Pokud je to všechno pravda, ten malý rozparek na košilce možná bude její největší výhodou. Poposedla si na posteli a cípy sukýnky odhalily její nohu. I válečníci jsou koneckonců muži a muži téměř vždy sami zapříčiní svůj vlastní pád.

Nemohla se dočkat, až sáhne po provazu pod polštářem. A popadne tu dýku.

Vůdce Mirehu si dědičku Asterye nejspíš představuje jako plachou a klidnou ženu. Nikoli vražedkyni, kterou z Vaasy její otec vychoval – bezcitnou manipulátorku, jakou chtěl ze své dcery mít. Nejstarší potomek asteryjských vládců přece nevyroste v nějakou bezvýznamnou nevěstu. Stane se z ní zbraň.

Po smrti Vaasiných rodičů nastoupil na císařský trůn její bratr Dominik, a to čistě kvůli tomu, co se mu houpe mezi nohama.

Na Vaasu pak zbyl Reid Mirehský.

Zpoza dveří k ní dolehlo dunění blížících se kroků, dopadajících na kamennou podlahu.

Na okamžik se jí zmocnil neklid, ale prudce ho v sobě potlačila. Strach byl pro ni ten nejnebezpečnější pocit. Právě on vyvolával na světlo nakažlivé prokletí, jež se jí plazilo pod kůží. Představovala si je jako zmiji, která čekala stočená do klubíčka v jejím břiše, až bude moct zaútočit. Kdyby Vaasa tuhle sílu vypustila ven, mohla by klidně povraždit všechny lidi v chrámu. Možná by tím zabila i sama sebe. Mnohem snazší bylo zůstat jen nazlobená – zloba neznamenala slabinu.

Vypadalo to, že nazlobenost je jediný pocit, jemuž se to prokletí podřídí.

Dveře se rozlétly a dovnitř vkráčel vůdce Mirehu. Svými širokánskými rameny zabíral většinu vchodu.

Jejich pohledy se setkaly.

Vaasa se toho muže odmítala bát vzdor vší síle, kterou v jeho očích viděla.

Ale za onou silou vykukoval i jakýsi záchvěv, jakési překvapení či zmatek z pohledu na Vaasu, jak tam tak sedí na jeho posteli.

Pak se mirehský vůdce přeměnil ve svědomitého muže ctícího povinnost, v muže pragmatického a klidného. Při pohledu na jeho hladce oholenou tvář Vaasa přemítala, co asi skrývají ty pevně sevřené čelisti. Snad za nimi byly tesáky nebo jiný rys ohyzdný jako magie a nestvůry, které se Icrurií údajně plíží.

Avšak od pohledu to byl obyčejný člověk, stejně jako ona. Ta myšlenka ji pronásledovala už od chvíle, kdy si vyměnili stručné a prázdné manželské sliby. Působil jen jako klidný mladík. Měl na sobě temně černý a fialový oděv, tmavé vlasy stažené koženým řemínkem a zvědavýma očima si ji teď zkoumavě prohlížel, jak na něj na posteli čeká. Vaasa mu věnovala něžný pohled a ústa zkroutila do křečovitého úsměvu. Jeho zlaté oči sjely k jejím rtům a vůdce Mirehu byl lapený jako moucha v její síti. Semknul čelisti s jakousi živočišností. Vypadal dočista jako dobyvatel.

Vaasa si svůj útěk vychutná.

Sesunula se na okraj postele, pak se napřímila na svých dlouhých nohách a přešla k němu. Reid se ani nehnul. Sledoval každý její krok, dokud nezastavila až přímo před ním.

„Červená ti sluší.“ Jeho západní přízvuk se mezi nimi nesl na křídlech obchodního jazyka Icrurijců. Zvedl pohled k jejím oceánově modrým očím.

„Získala jsem dojem, že bílá se ti nelíbí,“ odpověděla.

Semknul rty a pak zdvihl koutky v upřímný úsměv. „Mám podezření, že by se mi z tebe mohlo zastavit srdce, ať už bys oblékla jakoukoli barvu.“

Jaká krásná slova. Zdvihla ruku těsně nad jeho srdce a přitiskla dlaň s roztaženými prsty na jeho hedvábný svatební oděv. Namísto slov, jež stejně byla zbytečná, mu Vaasa přiložila dlaně ke krku a začala rozepínat knoflíky jeho pláště. Pomalu mu stáhla chladivou látku z ramen a poodhalila tak jeho hruď.

Reid jí vzal plášť z rukou a opatrně ho odložil na křeslo stojící vlevo od nich.

Vaasa obrátila pozornost k šerpě, kterou měl napnutou šikmo přes hrudník, a vzala ji mezi prsty.

Reid ji při tom tiše sledoval s jistou obezřetností v očích. Zároveň se mu ale zrychlil dech.

Když z něj ceremoniální oděv sňala, dlouze si prohlédla jeho nahou hruď – samý sval a šlacha, ozdobené složitým tetováním, které se táhlo po lehce opálené pleti jeho pravého ramene a paže. Ovanula ji jemná vůně soli a jantaru, nasládlá a zemitá. V jakékoli jiné situaci by ji označila za neodolatelnou. A připustila by také, že jeho opálené tělo pokryté černým inkoustem působí ve světle svící lákavěji, než mu chtěla přiznat.

Ale kvůli tomu tady nebyla.

S rozpustilou lehkovážností mu prstem sjela k opasku a pak ho zatlačila směrem k posteli, dokud se zadní stranou kolen nezapřel o matraci.

V očích se mu blýsklo překvapení a vzrušení. Vzal její prsty do svých, zvedl její dlaň ke svým rtům a políbil ji na klouby. „Doufal jsem, že spolu budeme vycházet,“ pronesl.

Vaasa se kousla do spodního rtu. „To bych ráda.“

Reid ji chytil kolem pasu a otočil ji kolem sebe. Nasměroval ji na měkké přikrývky a kývnutím hlavy jí naznačil, že si má lehnout. Aniž přerušila očí kontakt, položila se na záda a odsunula se na posteli tak, aby měla provaz a dýku v dosahu.

Matrace klesla, jak na ni klekl a začal se sunout nad Vaasu. Tahle poloha by však nevyhovovala jejím záměrům.

Napřáhla se k jeho kalhotám.

Chytil ji za zápěstí. „Už jsi tohle někdy dělala, Vaasaliso?“

Zarazila se. Očekával snad neposkvrněnost? Obsahovala dohoda s jejím bratrem tuto podmínku?

„Pravda nám vždy poslouží nejlépe,“ pokračoval, zatímco jí odhrnul pramen černých vlasů z tváře a přejel prsty po rameni.

Pravda byla taková, že muži nerozeznají pannu od díry ve stromě, ať už si namlouvají cokoli. Pochybovala, že Reid je výjimkou. Přesto chtěla, aby ji považoval za nevinnou. Aby ji považoval za poddajnou. „Nedělala,“ zalhala mu. „Ale prý je to snazší, když je žena nahoře. Když určuje rychlost.“

„A chceš to udělat?“

Ta otázka spolu s jeho přísně svraštěným čelem a pevně semknutými rty ji mohla ochromit, kdyby to dovolila. „Ano, chci.“

Opravdu se jí na tohle právě zeptal?

Přikývl a z uvolněných ramen a pohledu bylo opět znát jeho vzrušení. Sjel jí rukou po zádech až na bedra a převalil se pod ni. Vydal se jí na milost. Rukama ji pohladil po stehnech, kterými ho obepínala kolem boků. „V tom případě tedy pokračuj,“ zašeptal.

Tento muž že se má na celé příští volební období stát vládcem všech městských států Icrurie?

Neměla pod sebou žádného vlka – pouze hlupáka.

Útěk bude tím pádem nejlepší volbou. Jeho totiž Asterya zašlape do země. Její bratr neměl zájem uzavírat obchody s pouhým městským vůdcem, bez ohledu na to, kolikrát Vaasu ujišťovali, že Reid do roka povýší na vládce. Reid patřil mezi šest icrurijských vůdců, a jak to tak vypadalo, za hranice mirehského teritoria to už nedotáhne.

Vaasa ho políbila na tvář a přejela mu rty po hladké, čerstvě oholené kůži. Dala by přednost vousům, napadlo ji, ale tuto myšlenku raději zadržela hluboko uvnitř. Pokračovala směrem dolů, rukama ho přitom jemně hladila po ramenou a cítila, jak mu pod jejími nehty naskakuje husí kůže. Pak mu začala rty přejíždět po hrudi. Když na něj skrz řasy pohlédla, lehce se mu zatajil dech.

Zvedla se a znovu ho políbila na krk, zatímco rukou sjela z jeho ramene pod polštář.

Jedním pohybem uchopila dýku a přitiskla mu ji na hrdlo. Přesně tam, kde ho předtím líbala.

„Zvedni ruce nad hlavu.“

Reid Mirehský ztuhnul a jeho pohled náhle zpozorněl, ale on se přesto ani nepohnul.

A pak náhle ano.

S vražedným soustředěním se překulil, oba se svalili na postel a Vaasa při dopadu dýku málem upustila. Reid jí vsunul koleno mezi nohy a vydržel v té výhodné pozici do chvíle, než mu ostřím přejela po stehně. Nato heknul a Vaasa ho ze sebe odtlačila. Vyšvihla se znovu na něj a přitiskla mu ostří na hrdlo a koleno do klína, připravená zasadit ránu.

Tentokrát Reid Mirehský zůstal nehnutě ležet.

Vaasa na ostří zatlačila a vtiskla mu ho do zakrvácené kůže. „Udělej, co říkám, jinak se tyhle bílé přikrývky zbarví do ruda.“

Pomalu uposlechl její příkaz. Zvedl ruce, nechal je ležet na prostěradle nad hlavou a ona cítila, jak ztuhnul, když mu koleno zaryla ještě silněji mezi nohy. Volnou rukou mu omotala zápěstí ukrytým provazem, utáhla jej a připoutala ho k pelesti postele. Vmžiku bylo hotovo, přesně jak naplánovala, ještě než Reid vešel do dveří. Okamžik zranitelnosti pominul a Vaasa teď znovu bojovala s narůstající panikou.

Kletba v jejích útrobách zasyčela na připomínku toho, že i když dokáže zvládnou tohoto muže, nákazu ve svých kostech ovládnout nemůže.

„Jedno mi ale pověz,“ pronesl Reid s ledovým klidem. „Plánovala jsi mě zabít už od začátku, nebo ses po našem setkání rozhodla, že pro tebe nejsem dost pohledný?“

Pravděpodobně je dnes už nikdo nevyruší. Jeho tělo najdou až ráno a tou dobou bude Vaasa dávno pryč.

Rozpoutá tím válku s nejbrutálnějším národem na světadílu a zaplatí za to Dominik.

Ještě trochu přitlačila na ostří dýky.

Reid vyvalil oči a vydechl: „Nemusíš to dělat.“

Jeho slova na ni teď neodbytně dorážela a tížila ji v břiše. Smíchala se tam s magií, adrenalinem a pocitem naléhavosti.

A chceš to udělat?

Co na tom záleželo? Jeden laskavý čin nemohl smazat vše, co o něm slyšela, všechny ty příběhy plné brutality, kvůli kterým od ohlášení jejich blížícího se sňatku samou hrůzou nemohla spát. Nejmladší z vůdců, jenž dosáhl svého postavení ještě před dovršením třiceti let. Nikdo nezíská moc tak rychle jenom po dobrém.

Přesto ji ta slova nějakým způsobem spoutávala. Kvůli nim toho muže pod sebou viděla jinak.

Žádala ji snad tahle ztělesněná krutost o svolení?

Na konečcích prstů jí začala tančit černá mlha, jejíž jazyky vystřelovaly ke kůži na jeho bradě. Magie.

Ztrácela nad ní vládu.

S divoce tlukoucím srdcem mu sjela ostřím po krku. „Neopovažuj se mě sledovat, jinak dokončím, co jsem začala.“

Seskočila z postele, skryla svoje dlaně i dýku, nazula si boty a oblékla si plášť s kožešinou, který od Reida dostala u večeře coby svatební dar. Stáhla si z prstu snubní prsten z tenkého zlata a odložila ho na prádelník. Slyšela, jak za ní Reid potají zápolí s provazem, ale Vaasa uměla uvázat pořádný uzel. Hodila si na ramena svůj vak – ten, který si nachystala k oknu. Předtím do něj sbalila jeho hedvábný oděv a všechny alespoň trochu cenné předměty, co v pokoji našla. Zavázala si plášť a obrátila se k Reidovi, jenž ji překvapeně pozoroval a přitom s plamenným hněvem zatínal všechny svaly ve snaze dostat se z pout.

Kdyby to byl opravdu takový surovec, kdyby byl vážně takový, jak si o něm lidé v její říši špitali, bez zaváhání by ho zabila.

A chceš to udělat?

Pouhá slova, která se ale svým způsobem stala činem.

Činem, jenž mu zachránil život.

„Svázala jsi mě opravdu pořádně,“ sdělil jí, aniž odvrátil pohled, a jeho úsečný přízvuk se přitom změnil v nahněvané vrčení. „Budeš mě to muset naučit, abychom se příště mohli vyměnit.“

Ten nafoukanec se usmál. Usmál se, jako by ho něco pobavilo. Jako by na tom, že tu o své svatební noci leží polonahý a přivázaný k posteli, bylo něco legračního.

Její prokletí ji z toho začalo lechtat v útrobách a v dlaních. Pustilo se do tance s rozjívenými čerty, kteří s ním šili. Vaasa schovala ruce, aby na ně neviděl, vyrazila k oknu a otevřela ho. Ohlédla se a uviděla rudou krev, jež mu stékala po krku. „Žádné příště nebude, Vaše Výsosti.“

Vyklouzla ven a tiše za sebou zavřela. Okamžik ho přes sklo pozorovala, jak se na posteli snaží rozvázat její uzly. Pak pohlédla na černou mlhu, jež už jí zcela pokrývala dlaně a hrozila vysát z jejího rozechvělého těla veškerý život.

To nesměla dopustit.

Zahalená v kapuci a plášti se vyplížila dolů po střeše Mirehského velechrámu až do tmy dole pod ním.

Nejdřív musí najít sodalitu, zdejší školu. Nezajímalo ji však poznání dějin či aritmetiky. V Asteryi žádná magie nepulzovala, ale místní magie byla vzácná a její otec po ní toužil. A teď i její bratr, který si přisvojil trůn se stejnou krutostí.

Někteří jejího otce nazývali zmijí.

On Vaasu nazýval svým chameleonem.

Splynula s prostředím, jako by k tomu byla zrozená, a uprchla z rozzářeného Mirehu. Cestou prodala Reidovo hedvábí za průchod do dalšího městského státu. Pokud někde existuje místo, kde se bude moct dozvědět něco o prokletí, které ji sužovalo, je to Dihrah, Město učenců.

KAPITOLA

2

Noc za nocí Vaasa vcházela s ukradeným povolením ke vstupu po otevíracích hodinách do Unovy knihovny.

Kdykoli jindy byla tato sedmipatrová věž plná akolytů a akolytek v hábitech. Posedávali na polstrovaných křeslech u kulatých stolků ve všech sedmi podlažích, roztahovali se, co jim srdce ráčila, a byli věčně zavrtaní v knihách, nebo to alespoň předstírali. Někteří brali svoje studium v sodalitě vážně, jiní až tak moc ne. Vaasa se mezi těmi dvěma skupinami rychle naučila rozlišovat. A chovat se jako příslušnice té první.

Po celé tři měsíce od jejího útěku z Mirehu jí tato starodávná knihovna jako jediná poskytovala alespoň nějakou útěchu. Jednalo se o nejklidnější místo v celé sodalitě.

Vaasa začínala mít ticho v lásce.

Zjistila, že město Dihrah je proslulé nejen díky svým učencům, ale právě díky této knihovně. Obdélníková budova sahala až do podzemí a všech sedm podlaží tak mělo blíže k jádru tohoto světa. Ozařovala je pouze mihotavá zlacená světla, jež na každém patře visela dolů ze středu věže. Díky podlahám z leštěného hnědo-červeného mramoru byla knihovna ve Vaasiných očích stavbou jako ze sna. Když ji spatřila poprvé, málem jí spadla brada. V Asteryi nic takhle majestátního neměli, přestože chtěl její pyšný národ věřit opaku.

Čím důkladněji knihovnu poznávala, tím lépe chápala, proč je západní Icrurie tak izolovaná. Západní teritoria si tajemství svých měst pečlivě střežila. Toto byla pouze jedna ze šesti icrurijských sodalit. Špehům Vaasina otce se podařilo úspěšně vetřít do dvou sodalit na východě, ale žádný z mužů vyslaných na západ se zpět nevrátil. A Vaasa nezůstala v Mirehu dost dlouho na to, aby město poznala. Ostříhala si vlasy na krátko a vstoupila do této sodality s falešnou identitou, díky níž měla do prastaré knihovny přístup. Dovnitř směli pouze dihrahští studenti.

Ze sloupu uprostřed věže visely v různých výškách lucerny poháněné nepatrnou jiskrou magie, jíž vládly dědičky Unovy moci. Vaasa v kapuci a s hlavou svěšenou kráčela stíny mimo dosah zlaté záře tak nenuceně, jak jen dovedla.

Pod svícnem je přece největší tma – a nejvhodnější skrýš.

Pokud ji někdo pozná nebo si ji vybaví, Reid z Mirehu si sem přijde – spolu s jejím bratrem – pro její hlavu.

Seběhla do šestého podlaží podél západní stěny, kde se nacházela sekce knih o magii. Čekala, že místní sbírka bude větší, užitečnější a současnější. V uplynulých týdnech, kdy ji procházela, se stále nemohla ubránit dojmu, že tady něco chybí. Jako by se v této knihovně někde skrývala ještě nějaká pravda, kterou Vaasa musí teprve odhalit. Akolyté se o magii otevřeně nebavili. Skoro jako by byla tak posvátná, tak neuchopitelná, že ji nemohli sdílet ani mezi sebou.

Procházela jednu z mnoha polic s knihami vázanými v kůži a vytáhla z ní další sadu textů – od autorů s příjmením začínajícím na V. Místo svazků o magii samotné se uchýlila ke starobylým textům o icrurijských bozích a bohyních. Naskládala knihy na desku stolu, který stál nejblíže kamenné zdi, tak jako vždy, když měla možnost číst, cokoli chtěla. Měla dnes v plánu zde sedět až do pozdních ranních hodin a pátrat. Často docházela na ranní přednášky rozespalá a s rozmazaným viděním, ale po několika šálcích čaje se zase probrala. Tady v knihovně mohla aspoň volně dýchat. Nikdo tu na ni nepohlížel se zvláštním podezřením, pokud si jí tedy vůbec kdo všiml. A mnozí z těch, kdo se tu zdržovali stejně dlouho, měli beztak moc vlastní práce, než aby jí věnovali pozornost.

Vaasa se ponořila do četby a naprosto ztratila pojem o čase.

V minulosti už četla o bozích a bohyních, od nichž icrurijské sodality odvozovaly své názvy, a také o tom, že magie pulzující Icrurií údajně pochází přímo od těchto božstev. Narazila na texty o léčitelích a o vládcích živlů, dokonce i na dějepisné knihy o dobách před sjednocením Icrurie, kdy války o magii a pokrevní linie zbarvovaly místní řeky do ruda. Většina z nich se věnovala Unovi, bohu, po němž byla tato knihovna pojmenována.

Una však vládl světlu, nikoli plíživé černé mlze a smrti.

Přelétala očima stránky jednu po druhé ve snaze najít odpovídající popis a měla přitom před očima zcela konkrétní a děsivou představu. Připomínala zmiji. To prokletí jí připadalo jako jed a tesáky, připomínalo jí šupiny a utrpení. Pátrala v textu, až narazila na slovo, které nikdy předtím nečetla: Veragi.

Bohyně čarodějnictví.

Většina okolního textu vyprávěla nevinný příběh o jejích milostných pletkách se Setarem, bohem jazyka a písemnictví. V polovině odstavce však Vaase poskočilo srdce.

Černá mlha. Prázdnota beze smyslu, v níž není vidu, slechu ani čichu a v níž se nezalekne pouze temnota.

Vaasiny zkřehlé prsty se na zaprášené stránce začaly chvět. Na mysli jí vytanula zesinalá pleť, vpadlé tváře a oči bez panenek, zcela pohlcené černotou. Havraní vlasy, jež zešedivěly a seschly, jako by té ženě něco vytáhlo barvu z každého záhybu a póru na těle. Jako by jí něco vysálo duši ze samého nitra.

Šlo o její matku.

Asteryjská císařovna se změnila v téměř jen kosti potažené kůží, jež zůstaly ležet v zelené hedvábné róbě jako v jezírku, když s ní ta černá mlha skoncovala.

Nikde ani kapka krve.

Jenom mazlavá černá mlha, jež jí tančila na kůži, zatímco odporný zápach odumírajícího masa se dral Vaase do nosu.

Vaasa to v sobě cítila. Ta věc vytlačila z místnosti veškerý vzduch a poté se jí vydrala z hrdla v podobě výkřiku, při němž tuhla krev v žilách. Ten křik se nesl ozvěnou všemi chodbami i větracími šachtami. Tehdy Vaasa poprvé cítila přítomnost oné zmije ve svých útrobách. Vzápětí přiběhli strážci, svět byl pokřiven a rozmazán neúprosným ubíháním času, a než se s tou tragédií vůbec začala vyrovnávat, její nově korunovaný císař a bratr v jedné osobě ji poslal do Icrurie na svatbu s Reidem Mirehským.

Říkalo se, že její matku zabil žal.

Dominik přísahal, že žádná živá duše nesmí znát pravdu, jinak by se rozkřiklo, že Vaasa byla také nakažena. A potom by se začalo pochybovat i o něm. V Asteryi magie nebyla tolerována, a už vůbec ne u jejího císaře. Asteryjští šlechticové by se obrátili proti němu. Nejbližší rádce jejich otce, Ozik, vyčmuchal všechny zvěsti o tom, co se stalo předtím, než Vaasa z matčiny ložnice vyšla ven. Pokud někdo ze strážců něco viděl, tak v tichosti přišel o život.

Ticho, varoval ji Ozik. Trůn je zrovna tak nejistá věc jako naše lidskost.

Ten řetězec událostí jí vůbec nedával smysl. Kdyby se nikdy neprovdala, nepředstavovala by pro Dominika žádnou hrozbu. Dcera nemohla sama usednout na asteryjský trůn. Pokud se však vdala a byla poslední žijící dědičkou, mohl se císařem stát její manžel. Dominik strávil celý život snahami odstranit všechna ohrožení svého nástupu na trůn, jen aby pak sám jednu hrozbu vytvořil. Takhle však v případě, že Vaasa zemře stejně jako jejich matka, bude z její existence aspoň něco mít.

Sůl, nejcennější z pokladů Mirehu.

Její ruka a život výměnou za sůl.

Vaasu bodlo v hrudi. Ani icrurijské jaro, jež právě prožívala, nemělo moc tento chlad zahnat. Ta věc jí stále kolovala v žilách, uvědomila si ji, kdykoli neodbytné myšlenky zaryly svoje spáry do její mysli a do jejího srdce.

Parazitovala na ní.

Vaasa mohla odpřisáhnout, že ji v sobě cítí, vnímá, jak jí drápy přejíždí po svalech a šlachách, jak jí bublá v žilách. Ta moc proplouvala jejím tělem, kam se jí zachtělo, jako by měla svoji vlastní vůli. Vaasa se na dlouhou chvíli zaměřila výlučně na svůj dech. Pokusila se ignorovat pocit, že se jí něco plazí pod kůží. Snažila se to všechno potlačit. Pokud tady zemře, rozpoutá to válku a Dominik získá všechno, v co doufal.

Prudce knihu zavřela.

„Aneto?“ nesl se kolem regálů melodický hlas, doprovázený šustěním hábitu o podlahu. Zjevila se prostě oděná tmavovlasá žena s úsměvem od ucha k uchu a nenalíčenýma hnědýma očima, v nichž jiskřilo. Díky chybějícím ozdobám a líčení vypadala úplně jinak než ženy ve Vaasině domovině.

Aneta. Tak se přece Vaasa nejmenuje. Falešné jméno, jež načmárala na přeložený list, který předložila jako přihlášku do sodality.

Zapátrala v paměti po jménu, jménu této ženy. Vybavovala si ji z ranních lekcí o prvních válkách o Icrurii – kterých bylo celkem sedm. „Brielle,“ vzpomněla si, stočila rty do úsměvu a zastrčila dlaně pod stůl do kapes hábitu, aby ukryla případné známky černé mlhy.

Zmiz, přikázala oné prchlivé moci, jež se jí vzápětí stáhla z konečků prstů zpátky do útrob těla. A tam zatím i zůstala, stále přítomná, alespoň však ve skrytu. Magie se jí svinula v břiše do klubíčka jako kobra a vyčkávala.

Brielle položila dlaně na knihu před Vaasou a její snědá pleť se rozzářila v mihotavém světle z luceren visících ze stropu a postavených na dřevěných stolech. „Nečekala jsem, že dostaneš noční propustku tak rychle.“

Taky nedostala. Vaasa se zakřenila a mávla postříbřenou propustkou, jako by pro ni byla stejným překvapením jako pro Brielle. Nijak to dál nerozváděla a neotevírala ani jiné téma v naději, že se s ní Brielle záhy rozloučí.

Nic takového se však nestalo. Brielle vklouzla na židli naproti Vaase a začala si prohlížet knihy na stole jednu po druhé. Vaasa získala silný dojem, že je Brielle navzdory vlídnému vystupování ohromně bystrá. Určitě nezapomene název jediné knihy, kterou tu viděla.

„Těšíš se?“ zeptala se jí Brielle náhle.

Vaasa svraštila obočí. „A na co?“

„Na příjezd vůdce.“ Brielle naklonila hlavu. „Zítra dorazí na návštěvu. Copak jsi právě proto neopustila před pár dny naši třídu? Nemáš mu dělat průvodkyni? Aspoň se to tak povídá.“

Vaase vyskočilo srdce až do krku. „Který vůdce?“

„Koen,“ pronesla Brielle, jako by to bylo zcela jasné. Však také mělo být. „Dorazí za několik dní a bude tu mít přednášku.“

Vůdce Dihrahu. Nikoli Vaasin nešťastně zvolený manžel, od něhož pohodlně, byť za použití násilí, uprchla. Hlavou se jí prohnaly vzpomínky na Reida, jak leží se svázanýma rukama na posteli a na krku mu krvácí rána. Vydechla a pokrčila rameny. „Tak to není. Zkrátka mi nebylo dobře. Těžko si tady zvykám.“

Ta slova by měla vyznít jako přiznání slabosti a zahanbení. Vaasa tiše doufala, že to bude Brielle natolik nepříjemné, že odejde.

„Jé! S tím ti můžu pomoct. Teď když máš propustku, můžeme se tu po výuce setkávat a studovat spolu.“

„To vážně není…“

„Trvám na tom. Mně taky po příchodu sem někdo pomohl, takže tu laskavost jen posílám dál. Muselo pro tebe být velmi těžké sem přijít. Jednou zase ty pomůžeš někomu jinému.“

Vaase hučelo v hlavě. Její posvátná samota se jí vzdalovala z dosahu. Kam se jen poděla ta surová a ďábelská monstra, jež její otec tak proklínal? Ty nemilosrdné obludy, o nichž její bratr mluvil jen šeptem? Vaasa se kdysi setkávala a vyjednávala s lidmi z východu – ti byli nevychovaní a výbušní. Opravdu se západní Icruria tolik odlišovala?

Tady potkávala samé vřelé a spokojené lidi s veselými úsměvy.

Na jazyku ji dráždila pachuť roztrpčení a frustrace, až nakonec vyštěkla: „Já tvou pomoc nepotřebuji, Brielle.“

Její společnici se ve vykulených očích krátce zablesklo dotčení a pak na ni opět hleděla zcela vyrovnaně. „Odpusť mi, že jsem ti ji nabídla.“

Brielle vstala od stolu, přešla na konec regálu a ohlédla se přes rameno. „Knihy o magii neskladují v hlavní knihovně,“ oznámila Vaase a těkala přitom očima po stole, kde ležely všechny Vaasiny svazky. Domyslela si snad, co Vaasa hledá?

Zatraceně. Vaasa jí chtěla odpovědět, ale Brielle už se otočila a loudavě odkráčela. Vaasa jí to neměla ani trochu za zlé. Zato měla vztek na sebe, že si pokazila svoji první příležitost k hlubšímu poznání – samozřejmě že tohle nebyly všechny svazky. Kde se však nacházela ta tajná část knihovny? Jestli ji neobjeví, skončí mrtvá.

Ostré bodnutí provinilosti a strachu v hrudi ji přimělo shlédnout na svoje rozklepané dlaně.

Ta zvrácená síla jí tančila kolem prstů v podobě blyštivé černé mlhy. Zdálo se, že ona moc pohlcuje její dlaně tím víc, čím víc sílil ve Vaase strach, čím byl intenzivnější. Hodovala na něm.

Vaasa si znovu strčila ruce do kapes a rozhlížela se kolem, ale Brielle už zmizela za dřevěnými regály s knihami. Zůstala tady sama.

Vždycky byla taková – měla se před ostatními na pozoru. Možná proto se ta magie usídlila právě v ní.

Zapotácela se a její židle příšerně zaskřípala o kamennou podlahu. Ruce se jí chvěly. Do očí jí vyhrkly slzy. Mlha teď narůstala. Už zahalila i její zápěstí a předloktí. Vaasu zalila vlna paniky, tiskla se teď ke stěně a do rohu co nejhlouběji do stínů. Tam ji nejspíš už nikdo nikdy nespatří.

Souviselo to nějak s bohyní, o níž právě četla? Veragi?

Bylo to její jediné vodítko. Jediná stopa za celé měsíce.

Nedělala vůbec žádné pokroky. K pravdě se mohla dopracovat pouze s cizí pomocí, ale nedokázala se tu s nikým sblížit natolik, aby se mu svěřila. Možná na ni odpovědi nakonec nečekaly v Dihrahu, ale někde jinde.

V duchu spatřila úšklebek na bratrově tváři. Slyšela sama sebe žadonit. Byla tak zoufalá, že se snížila k žadonění, jen aby ji neodsuzoval ke smrti v této zemi. Vždycky věděla, že je její rodina krutá, ale Dominik svými sklony k mučení překonával dokonce i rodiče.

Vaasa měla se svým otcem dohodu. Výměnou za všechny hrůzy, jichž byla svědkem, ji tento osud nikdy neměl stihnout. Jenže nyní se stala hrozbou pro Dominikovu vládu a žádná moc na světě ji nemohla přesvědčit, že tento sňatek nebyl jeho dílo.

Démonická magie se začala plížit po stěně, k níž se Vaasa mačkala, a její temnota zahalovala kamení a pohlcovala veškeré světlo. Syčela a šeptala Vaase do ucha neznámým jazykem, jako by to byla samostatná živoucí bytost.

Vaasa vzlykla přes zaťaté zuby, prosíc, aby se ta moc rozplynula, aby ji nechala na pokoji a už se nikdy nevrátila.

Mlha se šířila a šířila.

Nastala snad ta chvíle, kdy Vaasu pohltí? Skončí jako její matka, bledá a bez dechu na podlaze?

Zavřela oči a přiměla se dýchat. Myslet na cokoli jiného.

Představila si knihy. Celým svým roztříštěným srdcem se oddala úkolu získat poznání. Připomínala si, že má před sebou ještě kus práce.

Moc se jí za vzteklého syčení stáhla zpátky pod kůži.

Vaasa zavrávorala o několik kroků vzad. Vlna nevolnosti dorážela na její už tak sevřené hrdlo. Zlomila se v pase a přes rozevlátý rudý hábit akolytky se chytila za kolena.

Pozavírala všechny knihy a vrátila je na příslušná místa v policích, jež si pečlivě poznačila – nikoli na vozíky, díky nimž měli knihovníci přehled o každém vypůjčeném svazku. Roznesla je jednu po druhé na jejich místa a její záda při tom naříkala námahou. Nakonec po ní na stole nezbyla ani stopa. I přes nevolnost si zapamatovala název svazku obsahujícího její jediné vodítko.

Potom ocelově těžkým krokem vystoupala po schodech. Šustila přitom hábitem o kamennou podlahu, obracel se jí žaludek a bolela ji stehna. Konečně dorazila do hlavního poschodí. Uhýbala pohledům všech kolemjdoucích a spěchala k východu.

Jeden pár očí ji však přece zachytil. Ty nejtmavší a nejvlídnější ebenové oči, zahalené smutkem.

Brielle, jež s lítostí sledovala, jak Vaasa vyplula ven z knihovny na nejbližší latrínu.

Vaasa padla na kolena na kamennou podlahu. V míse zavířil odporný zápach shnilého masa a spálených vlasů a stoupal jí kolem tváře, zatímco zvracela. Tentýž zápach, který kdysi obklopoval její mrtvou matku. Který ji děsil ve snu i bdění.

Vyzvracela obsah žaludku. Podruhé. Potřetí.

A když konečně zvracet přestala, do plic se jí vrátil vzduch a zůstala jen ta strašná pachuť v ústech, zachytila pohledem svoje zvratky.

Černé.

Jako ta mlha.

Jako matčiny oči, když skonala.

KAPITOLA

3

Vaasa vešla v doprovodu zástupu akolytů do obrovského přednáškového sálu.

Na pódiu v přední části sálu stál řečnický pult a na něm sklenička vody. Do místnosti začali proudit učenci. S bradou vztyčenou vzhůru scházeli po devítiúrovňovém schodišti pokrytém černým sametem do předních řad, vyhrazených pro ně. Akolyté obsadili svoje místa v ostatních sekcích. Většina u sebe měla zápisníky a pera, někteří tužky, zaklíněné mezi prsty nebo strčené za uchem, a mávali na svoje přátele v hledišti. Lidé v sále byli samý úsměv a s Vaasou nepromluvila jediná živá duše.

Posadila se o samotě do stinného růžku, aniž tušila jméno akolyty, jenž se usadil vedle ní. Tento mladík měl krátké hnědé vlasy, gestikuloval stejně jako ostatní a neobtěžoval se na ni ani podívat.

Najednou všichni akolyté obrátili pozornost ke vchodu, kterým právě vcházela veleučenkyně. Vstali ze svých míst a s úctou hleděli na dámu s ostrými rameny a ještě ostřejším jazykem. Vstoupila dovnitř a její elegantní hábit z okrového hedvábí se za ní plazil jako vlečka. „Posaďte se, prosím,“ řekla a záplava akolytů okamžitě uposlechla. „A se zdravením vůdců se neobtěžujte.“

Vůdců?

Za veleučenkyní stál muž, který nebyl oděn do hábitu, ale do pruhů luxusní rudé a zlaté látky, jež mu zakrývaly jedno rameno a trup. Tatáž zářivá látka, střižená do ostrého trojúhelníku, mu visela od pasu dolů až těsně nad kolena. Na nohou měl černé kalhoty. Byl vyšší než veleučenkyně, měl kaštanové vlasy a světle hnědou tvář pokrytou vousy, zastřiženými na krátko. Bystrým pohledem přejížděl řady akolytů a Vaasa si všimla, že u sebe nemá žádnou zbraň. Nebudil dojem válečníka, nebo alespoň ne takového, jakého Vaasa očekávala či znala. Jeho dlouhé ruce a nohy jí spíš připomínaly kořeny pevně zapuštěné do země. Navrch měl ještě brýle s drátěnými obroučkami a vlastně vůbec jako vůdce nevypadal.

Ne jako ten, kterého už znala.

Akolyté poslechli pokyn a opět obrátili pozornost k hostujícímu učenci v čele sálu, jenž se sunul k řečnickému pultu. Jeho hábit s kapucí přitom prozrazoval jeho význam i postavení. Po černé látce zakrývající jeho paže se táhly pruhy všech možných barev.

Do sálu vešla další osoba.

Vaase se výdech zasekl v hrdle.

V černém a fialovém hedvábí tu stál Reid z Mirehu.

Sálem to zašumělo, jak jeho reputace přiměla všechny akolyty, aby se napřímili na sedadlech a upřeli na něj pohled.

Na rozdíl od dihrahského vůdce byl tento ramenatý urostlý muž zcela zjevně válečník každým coulem, od upnutějšího oděvu po arzenál zbraní, jež měl zavěšené kolem boků. Přesně tak si ho Vaasa pamatovala. Ostré dýky a nemilosrdný onyxově černý meč jako by na ni teď pomrkávaly. Před očima jí proběhlo, jak si nad ním klekla s dýkou v ruce a uštědřila mu řeznou ránu vlevo pod bradou. Nyní celá ztuhla.

Reid, oděný podobně jako vůdce Dihrahu v pruzích látky přes rameno a mezi koleny, zabíral téměř celý vchod. Přejel místnost očima lovce. Tvář tentokrát neměl hladce oholenou – na rozdíl od jejich svatební noci. Jizvu, kterou na něm Vaasa zcela určitě zanechala, nyní zakrývaly tmavé vousy a temně hnědé vlasy měl sčesané z obličeje, takže vynikla jeho ostře řezaná brada. Svým strašlivě pronikavým pohledem a ještě strašlivější masou svalů všude na těle jí připomínal predátora. Tu noc se bála, že v jeho prolhaných ústech objeví tesáky nebo jiný obludný rys – ale neobjevila. Kdesi uvnitř věděla, že jí tehdy to máchnutí ostřím přes jeho hrdlo dovolil, a že se přitom dokonce usmál, jako by na asteryjské ženě s dýkou v ruce bylo cosi legračního.

Ona však dokáže – a provede – s dýkou mnohem horší věci, pokud se k ní Reid přiblíží.

Hrozilo, že v ní adrenalin probudí magii, a tak si začala pohrávat s inkoustovým perem mezi prsty a druhou ruku sevřela pod připojeným dřevěným stolkem v pěst.

Zvládne to. Dokáže ji ovládnout.

Pokud by sem Reid přijel pro ni, už by něco podnikl. Nebral by ohledy na to, že tím ztropí scénu nebo že bude působit jako surovec – mocní lidé si berou, co chtějí, a často jsou za to dokonce chváleni. Ne, kdyby věděl, že je Vaasa tady, nenechal by ji sedět na tomhle sedadle.

Sklopila hlavu k zápiskům, a jak lehce ohnula krk, vlasy nyní zastřižené na krátko jí zakryly tvář i výhled, až jí Reid zcela zmizel z očí.

Musí odsud odejít. Musí utéct pryč, směnit cokoli, co ještě může, a přesunout se na nové místo. V Dihrahu naprosto selhala – nebo alespoň nenašla téměř nic, co by jejím cílům nějak posloužilo.

Je načase začít od začátku. Znovu.

Nemohla však prchnout hned teď ani v následujících okamžicích. Její situaci vládla křehká rovnováha. Její okolí si už nyní kladlo otázku, zda sem Vaasa vůbec patří, takže když zmizí, nevyvolá to žádný údiv. Vlastně tím jen splní očekávání. Bude prostě za další neúspěšnou učenkyni.

Ačkoli to pro ni byl nový pocit, uvědomila si, že bude raději neúspěšná než mrtvá.

Pokud však odejde příliš náhle, může to vyvolat podezření. Mirehský vůdce by ji mohl znovu najít.

Vaasa přemítala, jestli takhle bude její život vypadat už napořád – věčně na útěku před nehodnými muži, mocnějšími, než je ona, a s prokletím chrastícím v kostech, dokud neskončí v mělkém hrobě.

Vždycky toužila poznat svět. Zabydlet se ve vlastním srdci, a ne uvnitř nějakých hranic.

Hýbala se jen sotva znatelně, co nejnenápadněji a stejně nenuceně jako jakýkoli jiný akolyta v jednom sále s hned dvěma vůdci. K její hrůze se ti dva stále neměli k odchodu. Veleučenkyně i oba vůdci setrvávali na svých místech pro vážené hosty a dál ji tam u levé stěny sálu děsili, jako by se cokoli z úst tohoto řečníka dalo považovat za zajímavé.

Vaasa ovládala neobyčejné umění pozorně sledovat rty člověka před sebou a předstírat, že visí na každém jeho slově, aniž by slyšela byť jen jediné z nich. Dokázala trávit celé věky ve své mysli, aniž pocítila potřebu jakéhokoli rozptýlení z vnějšího světa. Navenek to jistě vypadalo, že ji poučky tohoto prastarého učence zaujaly, dokonce až okouzlily.

Netušila přitom ani to, jaké je téma přednášky.

Jakmile uplynula i třetí hodina, Vaasa smotala svůj pergamen, zastrčila pero do kapsy a vyrazila kolem obrovského davu akolytů, kteří obklopili dvojici vůdců. Všichni zápolili o možnost s nimi promluvit a dokázat jim svůj význam a inteligenci, ale Vaasa ani jedno dokazovat nepotřebovala.

Vyplížila se na chodbu a spěchala do svého pokoje. Nemůže se zdržet dlouho – zašít se na jednom místě by byla hrozná hloupost. V průběhu večeře se bude muset skrývat a pevně doufat, že si jí nevšiml, a pokud všiml, tak aspoň nezjistil její falešné jméno a číslo pokoje. Pak bude muset najít cestu ven z města.

Vlastně možná dokonce cestu ven z této říše.

Ale tu knihu tady nenechá.

—

Vaasa se plížila dolů po schodech s koženým vakem skrytým pod obrovskými záhyby svého hábitu. Doufala, že si mezi zaprášenými regály knihovny nikdo nevšimne, jak krade knihu, na niž nemá žádný nárok.

Pošetilost. Byla to naprostá pošetilost.

Ale ta kniha pro ni byla jedinou odpovědí, kterou zatím objevila, a proto se Vaasa nedokázala přimět k tomu, aby ji tu nechala. Nebyla to až taková bichle, aby ji cestou zatěžovala nebo jí únik znemožnila – do poloprázdného vaku se vejde. A až se v ní dočte, co potřebuje zjistit, může ji třeba prodat.

V knihovně bylo ten večer prázdno, jelikož se všichni shromáždili ve velkém sále na večeři s dvojicí vůdců, a Vaasa si byla jistá, že se jí knihu podaří propašovat ven jedině teď. V šestém poschodí už její nohy začaly protestovat, ale ona přesto pokračovala v cestě, až obešla roh na západní straně do páté řady a minula sedmnáct svazků. Stála před ní.

Kniha vázaná v popraskané kůži a převázaná jediným řemínkem se jí jevila jako spása. Vaasa ji vyndala z police, odhrnula hábit stranou a rozepnula spony na vaku.

„To je vážně příšerný nápad,“ ozval se zprava hluboký, příliš známý hlas. Rázné samohlásky a zkracované koncovky se jí skutálely po páteři a ona se okamžitě narovnala.

Naproti ní se oběma rukama o dřevěnou desku jejího stolu opíral mirehský vůdce, jako by mu tu všechno patřilo.

Ani jeden se nepohnuli, ale Vaasa přenesla váhu, připravená bleskově se obrátit a dát na útěk. Přímo před ní se tyčila smrt. Za to, co mu provedla, za ono zahanbení i poranění, ji teď jistě zabije. Mělký hrob si právě našel cestu k ní a ona se proti tomu celým srdcem bouřila.

„Vaše Výsosti…,“ utrousila instinktivně.

„U nás svoje volené vůdce takto neoslovujeme,“ sdělil jí uvolněně, aniž hnul brvou, ale přeměřil si ji pohledem od hlavy až k patě. Když zvedal jiskřivé oči zpátky k jejímu tepu, který by odpřisáhla, že viděl až ze svého místa, na okamžik se zarazil, ale pak se jí podíval do očí.

A stejně jako tehdy na posteli se dal do pohybu.

Vaasa sebou trhla vpravo a rozběhla se, ale byl příliš rychlý. Doběhla do poloviny zaprášeného regálu, když ji vzal paží kolem pasu, zvedl ji do vzduchu a postavil zpátky na zem zády k policím. Nedokázala mu v tom svou silou ani vzpouzením nijak zabránit. Ten parchant to provedl naprosto hladce. Regály s knihami lemovaly celou uličku a nacházely se mezi nimi pouze dva východy, na každé straně jeden. Levý východ blokoval stůl a Vaasa stála uvězněná mezi Reidem a táhlou policí nejméně deset kroků od hlavní chodby po své pravici. Civěla mu přímo přes rameno na police s knihami naproti a vnímala, jak jí šance k úniku prokluzuje mezi prsty.

„Kdyby ses bývala spořádaně rozloučila, řekl bych ti, ať mě oslovuješ jménem,“ pronesl, zatímco se tyčil nad ní a v podstatě ji vyzýval k dalšímu pokusu o útěk. Blokoval ji celým tělem. Byl moc blízko – opravdu moc blízko.

V břiše ji pálila zlost a konečně se na něj přimhouřenýma očima podívala. „Opravdu? Pobyli jsme spolu tak krátce…“

Semkl rty – pobavením nebo podrážděním, tím si nebyla zcela jistá – a pak se odtáhl a dal jí trochu víc prostoru. „Postačí manžel, vzhledem k tomu, že to je další z mých titulů.“

Vaasa se ušklíbla, až se jí zkroutil horní ret. „Nejsme svoji.“

„Se vší úctou, s tím nesouhlasím.“

„Se vší úctou, je mi úplně fuk, s čím souhlasíš, nebo ne.“

Na ta slova se vyloženě zazubil a na okamžik sjel pohledem na svazek, jenž nyní ležel otevřený na podlaze. „Jestli tohle ukradneš, nezbyde mi než to nahlásit veleučenkyni. Nerad bych zjišťoval, jaké tresty ta žena uděluje.“

Mohla by tady knihu nechat? Má vůbec nějakou šanci na únik? Potřebuje jenom najít cestu ven, ke svobodě a možnosti volby, na co nejdelší dobu. „A když neukradnu?“

„Pak nás čeká o jednu hádku méně. Manželské spory nejsou nic zábavného, aspoň co jsem slyšel. Ne že by se mnou manželka strávila dost dlouho na to, abych jejich zábavnost sám prověřil.“

Vaase sršel z očí vztek a zdálo se jí, že Reid ho nasává do sebe. Jako by ho všechen chtěl vypít. Tak tohle mu dělá dobře? Výhrůžky a pocit nadvlády?

Nechala ho žít jen proto, že ji přesvědčil o opaku.

„Nech mě jít,“ dožadovala se.

„Jedině až pořádně probereme tvoje možnosti.“

„Moje možnosti?“ sykla Vaasa. „Spíš bychom měli probrat ty tvoje. Kliď se mi z cesty, nebo si zopakujeme, co se stalo posledně, když ses ocitl na špatném konci mé dýky.“

Zdvihl obočí přesně v ten okamžik, kdy mu dýku skrytou pod hábitem přitlačila na břicho. Popadla ji do dlaně ve chvíli, kdy sjel pohledem na knihu.

Tutéž dýku, kterou tehdy skrývala pod polštářem.

Ve zlatých očích se mu mezi oranžovými a černými plamínky mihlo překvapení i jiskřička obdivu. O krok ucouvl. Pak o další. Vaasa ho pozorně následovala a tlačila ho čepelí před sebou až k regálu naproti. Tentokrát ona omezovala v pohybu jeho. Tentokrát se bez šance na únik ocitl on.

Sunula mu dýku nahoru po hrudi a zastavila se na krku.

K jejímu překvapení Reid zvedl svou hranatou bradu a odhalil jí hrdlo. „Do toho.“

V břiše ji zatlačila úzkost. Zblízka mu rozčarovaně hleděla do tváře a on jí pohled mžouravě opětoval.

„Neuděláš to, co?“ zeptal se jí s hrdlem stále odhaleným a lehce natočil hlavu, aby mu bylo vidět pod bradu. Nastavil jí pravou stranu. „Udělej mi další jizvu do páru, Divoško.“

Vaase klesla brada.

Stejně rychlými pohyby jako předtím ji popadl za dlaň, v níž třímala dýku, prsty jí pevně stiskl zápěstí a prudce ji odtlačil. Vrazil jí nohu za lýtko, čímž ji vyvedl z rovnováhy, takže začala padat. Jedním velkým krokem ji s pomocí její vlastní váhy dovlekl k regálu, od nějž právě jen tak tak unikla. Cítila, jak se jí do zad zarylo dřevo. Málem se jí z hrdla vydral bolestivý výkřik, ale spolkla ho.

„Nebo taky ne,“ zavrčel s náznakem vzteku a dýka zařinčela o podlahu. Tvář téměř tiskl na její a už jí nedopřával prostor jako předtím, jako by na to ztratila právo. „Promluvíme si konečně normálně jako lidé, nebo bys raději pokračovala v tom tanci?“

„Osle,“ odsekla.

„Možná se mi přece jen víc líbí Vaše Výsosti.“

Vaasa se pokoušela vymanit zápěstí z jeho sevření a v hlavě jí při tom pulzoval hněv, jaký ještě nepoznala. V hrudi také. Zmije v jejích útrobách se začala plazit nahoru do hrdla a Vaasa věděla, že za pouhých pár okamžiků se prozradí. „Pusť mě,“ dožadovala se. „Pusť…“

„Aspoň jednou mě vyslechni a pustím,“ slíbil jí.

Semkla rty. Pečlivě si ho prohlédla a došla k závěru, že svá slova myslí vážně. Přikývla, její neustálý vzdor opadl a prokletí zůstalo brnět těsně pod povrchem.

Mirehský vůdce se nadechl, napřímil a o krůček ucouvl, takže získala prostor, aby mohla zalapat po dechu. Nevzrušeně uvolnil ramena, jako by ho celý ten zápas nestál téměř žádné úsilí, a jednou rukou se vedle jejího levého ucha dál opíral o regál. Druhou paži ale nechal klesnout podél těla, jako by chtěl zdůraznit, že jí dopřává prostor. Vaasa protočila zápěstí a zvažovala únikovou strategii. Upřela pohled na místo, kde se ulička z regálů napojovala na hlavní chodbu.

„Kde jsi byla?“ zeptal se konečně.

Vaasa neodpověděla. Místo toho na něj chladně zírala a čekala na ty údajné možnosti.

Zřejmě pochopil, co se jí honí hlavou, protože se v jeho postoji náhle něco změnilo. S nakloněnou hlavou se zeptal: „Už si tě ta magie podmanila?“

Srdce jí spadlo až do žaludku, ale nedala to ve tváři vůbec nijak znát. Ovládla se, aby žádným gestem neodhalila karty. „Netuším, o čem to mluvíš.“

„Pokrývala ti ruce tu noc, kdy jsi mě málem podřízla. Myslela sis, že si toho nevšimnu?“

Nemohla se hnout a neměla čas zvolit ani důkladně promyslet novou strategii. Promluvila tedy záměrně nevzrušeným hlasem. „Kolik toho o té magii víš?“

„Spoustu.“ Pronesl jenom to jedno slovo a nic víc.

Zavládlo mezi nimi ticho. Vaasa zvážila svoje možnosti a pokusila se předstírat, že kvůli informacím, které si nechal pro sebe, není ochotná žadonit, vyjednávat ani krást. „Co chceš?“ zeptala se konečně.

Vůdce Mirehu věděl, že ji má přesně tam, kde chtěl, a tak zvedl dlaň z regálu, ustoupil o celé dva kroky a dopřál jí místa, kolik si přála. Kolik potřebovala. Nyní mohla konečně uprchnout. Teď by na konec uličky doběhla.

Reid zkřížil ruce na prsou a řekl: „Věřím, že si můžeme navzájem být užiteční.“

Vaasa zvedla obočí. On chce uzavřít dohodu? Co by tak asi mohla icrurijskému vůdci nabídnout?

Regál naproti ní zavrzal, jak se o něj Reid opřel, a dvojice se vzájemně přeměřila pohledem. „Kolik toho víš o našem předávání moci?“

„Jen něco málo,“ zalhala.

Zasmál se a znovu zkřížil svoje obrovské paže na hrudi. „Lhářko.“

Semkla rty a pokrčila rameny. Spatřila v jeho očích ten divoký záblesk touhy po titulu a pocitu důležitosti. Strávila celý život v blízkosti mužů bažících po moci – dokázala takového poznat na sto honů. „Vím, že jsi nejpravděpodobnější kandidát na zvolení.“

„A mohl bych přijít o notnou dávku své pověsti, pokud se rozkřikne, že mě moje asteryjská manželka přivázala k posteli a utekla.“

V tu chvíli to Vaase došlo. Uvědomila si, co mu může přinést. Věděla to s takovou jistotu, že jí z toho přejel mráz po zádech, přestože to pro ni mělo být nepodstatné. „Takže když si mě podmaníš, budeš jejich hlasů hoden?“

Reidovi pobaveně zajiskřilo v očích a viditelně potlačoval úsměv. „Podmanit si tě by mě jistě stálo život, Divoško. Ale vážně jsi ranila moje ego.“

„Skutečně?“

„Uzavřel jsem s tvým bratrem dohodu v naději, že zpečetím spojenectví mezi našimi národy. Tvoje nepřítomnost naše spojenectví může roztříštit. Zatím jsem mu ji ještě nemusel přiznat.“

Dominik tedy neví, že utekla?

„S mým bratrem žádné spojenectví uzavírat nechceš,“ varovala ho Vaasa.

„Máš pravdu. Ale několik solných baronů ano, a pokud má někdo vejít do jámy lvové, řekl bych, že já jsem na to ten nejkvalifikovanější.“

Odolala nutkání protočit oči a přenesla ještě víc váhy na police za zády. Reid rozhodně nebyl nejkvalifikovanější, přestože to neřekla nahlas. Vrtkavá rovnováha mezi vladařem a lidmi, kteří udržovali ekonomiku v běhu, jí však nebyla cizí. Podstatné bylo, že v Asteryi její otec vždy přiměl šlechtice i obchodníky k poslušnosti. Copak Reid muže, kteří těžili a prodávali jeho sůl, zvládnout nedokázal? „Tvrdil jsi, že máš raněné ego.“

„Raněné, nikoli zlomené.“

Tiše si odfrkla. „Nechápu, co ode mě chceš. Jistě víš, že svého bratra nedokážu přesvědčit k ničemu, co sám udělat nechce.“

„Nepotřebuju tě kvůli tvému bratrovi.“ Zachmuřil se, jako by se nemohl rozhodnout, kolik toho má prozradit. „Nikdo ještě nezískal pozici vládce bez silné choti po boku. Potřebuju manželku z Asterye, která naši dohodu neporuší. Co by to vypovídalo o mé schopnosti vyjednávat pro Icrurii výhodné obchodní dohody, kdybych nedokázal udržet ani vztah s tvojí říší?“

Vaasa chtěla namítnout, že nedokáže změnit skutečnost, ale místo toho řekla: „Nechci být vdaná.“

„To už mi došlo.“

„Pak nevím, co jiného ti můžu nabídnout než radu: Vláda nad čímkoli člověka zkazí a žádný muž z této role nevyjde stejný, jaký do ní nastoupil. Pokud si na sobě něčeho vážíš, a já vzhledem k odolnosti tvého ega soudím, že vážíš, tak se spokojíš s rolí konzula a budeš si hledět svého.“

Reid její slova zvažoval s pečlivostí, které nečekala, že je vůbec schopen. „Možná budu potřebovat i tvoji moudrost, jak to tak vypadá, i když si říkám, jestli tvůj pesimistický náhled na vůdcovství nevychází z toho, že jsi měla před očima jiné vzory než já.“

„Já si zase říkám, jestli si každý, kdo získá korunu, nemyslí totéž.“

„Pak jen dobře, že tady žádná koruna do hry nevstupuje.“

Zase si odfrkla. Pramálo záleželo na tom, že vůdcové ani vládci formálně korunu nenosili – hráli si na bohy bez ohledu na to, jaký kov při tom měli na hlavě a jakým titulem se označovali.

„Navíc,“ pokračoval Reid, „mám dojem, že i ty sama něco potřebuješ. Pokud se brzy nenaučíš svou magii ovládat, nepochybně tě zahubí.“

Vaasa tušila jen málo o tom, co jí proudí pod kůží, ale byla si jistá, že to není dar. Byl to jenom cizopasník, který ji posedl. Přesto jí při pomyšlení na smrt přejel po zádech mráz. „Je to prokletí. Hodlám se ho zbavit.“

Reid se zvláštním nevěřícným pohledem opáčil: „Ta černá mlha na konečcích tvých prstů pochází z mého rodného Mirehu. Je to veragijská magie a já znám někoho, kdo ji mistrně ovládá.“

Vaasa na něj tupě civěla. Přinutila se zachovat neutrální výraz, přestože jí srdce v hrudi divoce bušilo. Řekl to slovo, jež si přečetla v onom svazku, jen ho dosud neslyšela vyřčené nahlas.

On že zná někoho, kdo tu magii mistrně ovládá? A v Mirehu?

Věřila v existenci mnohých věcí – dokonce i magie a zrůd –, ale nikdy nevěřila na náhody.

„A samozřejmě ti nabízím také střechu nad hlavou, stravu a oblečení. Možná budu ochotný pořídit i náhradu za ten plášť podšitý kožešinou, který jsem ti daroval a který nějakým způsobem skončil na ramenou muže v Surmenyjských horách.“

Vaasa cítila, jak ji uvnitř sevřelo zahanbení, ale potlačila ho a trochu vypjala ramena, aby si snad nemyslel, že ji kvůli onomu incidentu trápí provinilost. Proč by taky měla? Reid si ji koupil při směnném obchodu jako dobytek, tak jak by to nevyhnutelně udělal kterýkoli jiný muž bažící po moci. Byla jen prostředkem k dosažení cíle. „Co tedy navrhuješ?“

Po tváři mu přejela úleva, lehce, ale znatelně. „Navrhuju následující: Nějakou dobu budeš hrát roli mé manželky a já ti pomůžu o veragijské magii zjistit vše, co si přeješ vědět.“

Lákavé, to Vaasa musela uznat. A relativně snadné. Znamenalo by to nemuset dál utíkat a možná i získat odpovědi.

Avšak zároveň to znamenalo vrhnout se Dominikovi přímo do cesty.

„A kdy si dáme sbohem?“ zeptala se.

Její věcný tón ho nijak nerozhodil a okamžitě odpověděl: „Až skončí volební období a ty se naučíš magii s jistotou ovládat nebo zničit. Za nějaké tři roky? Nabídnu ti rozluku a přesun, kamkoli si budeš přát.“

Brada jí málem spadla až na podlahu. V případě rozluky by neposkytovala Reidovi nárok na asteryjský trůn. Mohla utéct a začít nový život někde jinde, aniž by se Dominik cítil natolik ohrožený, aby ji pronásledoval. „A s následky se popereš ty? Myslím té rozluky.“ Nenarušilo by tohle snad pověst, kterou si chtěl vybudovat?

„Mě na světě děsí jen máloco, Divoško.“

Divoško. Jestli ten plán mají uskutečnit, musí tomuhle oslovení učinit přítrž. Přejela si jazykem po zubech a přestala se opírat o regál celou vahou. „A pokud odmítnu, necháš mě odejít?“

V očích mu potemnělo, jako by její narážku považoval za zcela absurdní. „Nejsi žádný vězeň, ani když budeš souhlasit. Jedním si u mě můžeš být jistá, a sice že tě nikdy nebudu nutit dělat něco proti tvé vůli.“

„Oženil ses se mnou proti mé vůli.“

„Nevěděl jsem, že proti tomu něco máš.“

„Záleželo by na tom snad?“

„Úplně všechno by se tím změnilo.“

Ta slova otřásla jejím světem. Úplně všechno by se tím změnilo.

„Jestli to provedeme,“ pokračoval, „budu očekávat ochotného a zúčastněného komplice, na něhož bude spolehnutí. Potřebuji, aby celá Icruria věřila, že jsme až po uši zamilovaní. Že je náš svazek dost pevný na to, abychom ji reprezentovali.“

Vaasa chtěla podotknout, že mu už dvakrát přitiskla nůž na krk, ale ta slova jí připadala jako krok zpět. Nedokázala v něm číst. Nedovedla nahlédnout za kypící naději a hlad v jeho očích, za odhodlání udělat, cokoli je třeba, aby získal to jediné, po čem kdy toužil.

Nenáviděla každého člověka, který považoval svět za něco sobě podřadného a věřil, že má právo jej vlastnit a že lidé jsou jen pěšáci stvoření k tomu, aby mu pomohli s dosažením právě tohoto cíle.

On se na ni však dnes nedíval jako na pěšáka. Díval se na ni jako na partnerku.

Jít s ním byla ta nejrychlejší a nejbezpečnější možnost. Nejprospěšnější. Pokud odloží emoce stranou, rozhodnutí bude snadné.

„Zítra odjíždím,“ oznámil Reid, „hned za úsvitu. Budu tě očekávat v pracovně veleučenkyně, pokud se rozhodneš jet se mnou.“

Otočil se na patě, kopl dýku směrem k ní a sebevědomě odkráčel na konec uličky.

„A když tam nepřijdu?“ opovážila se Vaasa zeptat a všimla si, jak při té otázce ztuhnul v ramenou.

Zastavil se, natočil hlavu stranou a věnoval jí pohled. „V tom případě budu předpokládat, že to je tvá odpověď, a rozvedu se s tebou, jakmile o to požádáš.“

Zhluboka vydechla.

Mirehský vůdce zmizel za stohy svazků a Vaase dělal dál společnost už jen vlastní zaražený dech a zmatek v hlavě.

KAPITOLA

4

Když ráno nad Městem učenců vycházelo slunce, Vaasa brala roztřesenými prsty za železné klepátko na dveřích do pracovny veleučenkyně.

Dvakrát klepla kovem o dřevo a dveře se během vteřiny rozlétly. Její zorné pole zcela zaplnila urostlá postava.

Reid jí pohlédl do očí a Vaasa by odpřisáhla, že se úlevou zachvěl.

Neobvyklé.

Co to dělá?