South of the Buttonwood Tree

copyright © Heather Webber, 2020

translation © Sabina Čechová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-640-6

ISBN mobi: 978-80-7689-641-3

Věnováno knihkupcům,

díky za vše, co děláte

Děj této knihy je smyšlený.

Veškeré postavy, organizace a události jsou dílem autorčiny představivosti

nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

1.

„Zatraceně, byl byste blázen, kdybyste jí dovolil, aby si to dítě nechala. Mělo by se to dostat do milujícího domova.“ Oleta Blackstocková bouchla dlaní do stolu a kostnatým loktem málem převrátila džbán vody s ledem.

Soudce Quimby si ve své pracovně podepřel dvojitou bradu sepjatými prsty a snažil se udržet neutrální výraz, zatímco pohledem zkoumal Oletin klobouk. Držel jí z boku na hlavě zdánlivě v rozporu se zákonem přitažlivosti, stejně vzdorovitý a úporný jako ona sama.

Oleta se předklonila. Oči černé jako uhlíky jí hořely rozhodností, když prohlásila: „Blue Bishopová by nepoznala lásku, ani kdyby jí skákala po hlavě. Vůbec mě nezajímá, co bylo napsané na tom knoflíku. Vy víte, jak se správně rozhodnout, pane soudce, však znáte Bishopovic rodinu nejlíp ze všech. Dokonce líp než já.“

Bůh všemohoucí ví, že je soudce opravdu znal.

A taky věděl, že člověk, kterému by na děťátku opravdu záleželo, by je nikdy neoznačil jako „to“.

Blue

Byl to jeden z těch dní, kdy do městečka Buttonwood v Alabamě přilétly problémy s jarním vánkem, který rozechvěl ospalé lístky na mohutných dubech a vysokánských ořechovcích. Prohrábl vyschlou hlínu a vyfoukl na cestu oblaka prachu. Hvízdal na poplach a jeho varování bylo jasné každému, kdo si dal tu práci a vyslechl si ho.

Jestli někdo dokázal poznat výstražnou melodii, byla jsem to já.

Koneckonců jsem byla Bishopová. Moje příjmení bylo prakticky synonymum pro slovo problém.

Táta, Twyla a moji tři bratři vítali problémy jako dlouholeté přátele, bez ohledu na následky. A podívejte, kam je to dostalo – všichni jsou mrtví a pod zemí.

Já jsem se většinu svého devětadvacetiletého života snažila problémům za každou cenu vyhýbat. Byly to poslední, po čem bych toužila, a když jsem je cítila, jak krouží kolem, brnkalo mi to na nervy. Nesnášela jsem jakékoli konflikty a moje mladší sestra Persy byla přímo ztělesněním vzorné holčičky.

Obě jsme byly černé ovce Bishopovic rodiny.

„Co se děje?“ zeptala se Marlo Allemandová, která šla kolem v balonové maxisukni a zrovna překračovala padlý kmen na polňačce vedoucí k Buttonwoodskému stromu, který stál v půlce stezky obkružující město.

Ani jsem si neuvědomila, že jsem se zastavila. „Prostě mám najednou pocit, že ve vzduchu cítím problémy.“

„Nejlepší je to ignorovat,“ odpověděla. „Jako vždycky.“

Dlouhý temný stín problémů mě pronásledoval celý život. Škádlivý. Výsměšný. Ponižující. Utrhla jsem ze stonku zářivou hlavičku pampelišky a přihodila ji do plechového kyblíčku na hromádku ostatních květů, které potkal stejný osud.

Otřela jsem si ruce do džínových šortek a na ošoupané látce zůstala pampeliškově žlutá šmouha. Byla to tahle žlutá barva, po níž jsem dnes ráno v lese pátrala. Až budu zpátky doma ve svém ateliéru, přeměním utržené hlavičky pampelišek na inkoust, společně s ostatními květy, kořínky, oříšky a kousky kůry, které jsem nasbírala.

Ale nebylo to to jediné, co jsem dnes v lese hledala. Neustále a bez přestání jsem hledala… něco jiného. Něco, co jsem nedokázala identifikovat. Hledala jsem to celý život, postrkovaná neústupným větrem, který vyhledával ztracené věci.

Když jsem se tím větrem nechala vést, měla jsem talent nacházet to, co se ztratilo. Hodinky a peněženky a Marlina manžela jménem Moe, který se rád toulal. Byla to schopnost, které jsem tak úplně nerozuměla a neměla jsem ji pod kontrolou, ale občas se to hodilo. Ale doteď mě tato jedinečná dovednost nepřivedla k té jedné věci, kterou jsem hledala… odjakživa. K té věci, jež byla důvodem mých dobrodružných výprav do lesa. Jež trápila mou duši a nedopřávala mi klid.

Ta ztracená věc neměla jméno.

Měla jsem pocit, že vítr mi dá vědět, co to je, až to najdu, ale zatím jsem neměla moc štěstí.

A tak jsem hledala dál. Výroba inkoustu z rostlinných materiálů a jeho používání místo inkoustů zakoupených v obchodě byla skvělá výmluva pro moje toulání po lese skoro každé ráno.

Coby autorka a ilustrátorka knih pro děti a jsem byla vděčná za každý útěk do svého vysněného světa. Už jsem měla skoro dokončenou další knížku ze své populární série o malé, paličaté, ale ostýchavé králičí holčičce, která, stejně jako já, dokázala nacházet věci, i když její dobrodružství byla mnohem legračnější. V knize, na níž jsem právě pracovala, chtěla Poppy Kay Hoppy raději chodit do baletu než do kurzu hip-hopu s ostatními králíčky a bylo skoro nemožné trápit se starostmi při kreslení králíčka v baletní sukýnce.

Chvíli jsme s Marlo kráčely v příjemném tichu a pak jsem řekla: „Včera večer někdo volal, že se chce přijet podívat na farmu. Sarah Grace Fultonová.“

S každým krokem vykukovaly zpod Marliny sukně její trekové sandály a nehty se zářivě rudým lakem. „To je teda zajímavý.“

„Ohromně. Dala jsem jí kód ke schránce s klíčem – podívá se tam dnes.“

Pokoušela jsem se prodat rodinnou farmu už víc než rok, ale prohlídek bylo jen málo a s velkými rozestupy. Její cena prudce klesla během těch desetiletí, kdy tam naše rodina bydlela, a i když jsem ji prodávala jako přímý prodejce za minimální cenu, nikdo mi za ni nikdy neudělal ani tu minimální nabídku. Těžko jsem se potenciálním kupcům mohla divit. Ani já jsem tam nechtěla žít. Odstěhovala jsem se, hned jak jsem si před šesti lety mohla dovolit vlastní bydlení.

V lese hlasitě praskla větvička a s Marlo jsme se obě otočily za zvukem. Něco se rychle pohybovalo mezi hustými stromy.

„Jelen?“ zeptala se mě a přivřenýma očima pátrala ve stínech.

„Nejsem si jistá.“ Les ztichl, jako by taky naslouchal. Za chvíli začali ptáci znovu zpívat a hmyz bzučet. Ať už tu větvičku zlomilo cokoli, bylo to pryč.

Marlo znovu navázala na hovor. „Mám z té prohlídky dobrý pocit. Ten dům jen potřebuje člověka, co rozpozná jeho potenciál.“

Cikády se rozletěly, když jsem uškubla další pampelišku a ušklíbla jsem se. „Nebo potřebuje demoliční kouli.“

Skvrnky ranního světla jí zatančily na tmavé kůži, když mě plácla rukou, ale usmívala se přitom. „Je lepší ho opravit než zbořit. Ten dům má solidní základy. Zdá se mi, že Sarah Grace bude ideální kupec.“

Solidní základy, ale temnou historii. Můj otec, Cobb, ho vyhrál v kartách. Podváděním v kartách, i když mu to nikdy nikdo nedokázal – a že to hodně lidí zkoušelo. „To doufám, protože peníze navíc by se mi rozhodně hodily.“ Zvedla jsem ruku. „A než se zeptáš, ne, do té adopční agentury jsem ještě nevolala.“

Marlo zvedla měkký okraj svého širokého slamáku, uhladila si uhlově šedé vlasy protkané stříbrnými pramínky a mávnutím odehnala komára, co jí seděl na uchu. Významně povytáhla úzká obočí.

„Měla jsem toho moc. Moje knížka má vyjít za pár týdnů. A když je teď Persy na léto doma ze školy…“

Moje sestra dokončila před dvěma týdny první ročník vysoké školy na University of North Alabama. Potom co Twyla – moje matka vždycky trvala na tom, aby ji její děti oslovovaly křestním jménem – před dvěma lety zemřela, mi byla dnes osmnáctiletá Persy svěřena do opatrovnictví, i když šlo jen o technický detail. Vždycky jsem se o ni starala.

Jelikož věk dosažení plnoletosti je v Alabamě devatenáct let, byla jsem za ni ještě šest měsíců zodpovědná, ale můj dům bude vždycky i její domov, dokud se mnou bude chtít být. Byly jsme poslední zbývající členky naší rodiny.

Přinejmenším prozatím.

Víc než co jiného jsem chtěla mít vlastní rodinu, což nebylo zrovna jednoduché pro svobodnou ženu s nejistým příjmem. Po více než třech letech čekání na adopci dítěte prostřednictvím státní instituce se mi zdála nejlepší volbou, jak se stát matkou, spolupráce se soukromou agenturou. Šetřila jsem, jak se dalo, abych si mohla dovolit drahé poplatky, ale už jsem měla skoro našetřeno a teď jsem se jen obtížně odhodlávala domluvit si osobní formální konzultaci.

Marlo našpulila rudě namalované rty. „Mm-hmm.“

Znala mě až moc dobře, v podstatě mě vychovala. Jí a Moeovi bylo něco přes sedmdesát a byli to prarodiče, jaké jsme s Persy nikdy neměly, v podstatě nás před osmnácti lety adoptovali do své bezdětné rodiny po tom, co nás Twyla poprvé poslala do Králičí nory – Allemandova knihkupectví pro děti. Mně bylo jedenáct a Persy teprve rok.

Potřebovaly jsme zachránit.

A Allemandovi nás prostě a jednoduše zachránili.

Králičí nora byla mým oblíbeným místem. Obklopená barevnými knížkami a laskavostí Marlo a Moea, jsem našla únik od reality, bezpečný přístav. Domov. Ten obchod znamenal teplo a lásku a štěstí.

Podrbala jsem se na nose. „Oukej, tak dobře. Mám strach zahájit proces soukromé adopce. Co když si mě žádní rodiče nevyberou? Co když budou chtít někoho se širokým okruhem přátel?“

Předchozí zpětná vazba od státních sociálních pracovnic důrazně doporučovala, abych, zejména coby svobodná žena, navazovala víc společenských kontaktů, stala se „nitkou ve tkanivu komunity“. Z té mentality na výchovu dítěte je potřeba celá vesnice se mi dělalo trochu nevolno. Hrudník se mi svíral, když jsem vzpomínala na všechna ta školní léta, kdy si ke mně u oběda nikdo nepřisedl a o přestávce si se mnou nikdo nehrál. Nikdy jsem nechodila ven s kamarády, u nikoho jsem nepřespávala ani jsem nechodila na školní plesy. A ani teď jsem krom Marlo, Moea a Persy neměla blízké přátele. Kdybych měla na výběr, už dávno bych se odstěhovala. Do nového města. Nový začátek. Zářivá budoucnost. Minulost pohřbená tady v městečku Buttonwood. Pohřbená hodně hluboko.

Ale neměla jsem na výběr. Zatím ne. Stejně jistě, jako mě vítr postrkoval dopředu, mě zároveň držel zpátky a držel mě připoutanou k Buttonwoodu jako malého ptáčka ve velké, pěkné kleci. Dokud nenajdu tu ztracenou věc beze jména, měla jsem svobodu pohybu – ale jen v rámci svého pohodlného vězení.

Marlo se pro sebe zasmála. „Strach tě bude vždycky brzdit, když ho necháš. Postav se sama za sebe, Blue Bishopová. Stůj pevně. Protože vím, že když lidem dovolíš, aby tě poznali, zamilují si tě stejně jako já. Otevřít se a být sama sebou je jediný způsob, jak získat to, co si přeješ nejvíc na světě.“

Postav se sama za sebe. To byla Marlina oblíbená fráze, kterou jsem za ta léta slyšela v knihkupectví stejně často jako „děkuji“, „přijďte zas“ a „záchody jsou na konci chodby vpravo“.

Snažila jsem se postavit sama za sebe, opravdu jsem se snažila, ale bylo lehčí to říct než udělat. Ona nevěděla, jak je těžké být Bishopová, jak všichni bedlivě sledují každý váš pohyb a házejí vás do jednoho pytle se zbytkem rodiny. Špatná rozhodnutí jiných lidí ovlivnila i můj život.

„A nezkoušej namítat, že se to snadněji řekne, než udělá,“ pokračovala. „Protože Persy dokázala, že to neplatí. Toto město nemá problém s tím, že jsi Bishopová. Většině lidí už je to dávno jedno. To ty máš problém, že jsi Bishopová, holčičko moje milá, a držíš se toho jako výmluvy pro svůj dobrovolný exil.“

Nakopla jsem další kamínek. Tuhle konverzaci jsme vedly už milionkrát. Možná ještě víckrát.

„Předtím jsi neměla důvod změnit své poustevnické zvyky. Ale teď ho máš. Máš ten nejlepší důvod ze všech: mateřství. A krom toho,“ dodala, „určitě nechceš být prokletá, že ne?“

Rychle jsem pohlédla dopředu směrem ke Stromu. Jeho horní větve z tohoto místa na stezce skoro nebyly vidět. Podle místní legendy je to už víc než sto padesát let, co žena jménem Delphine marně varovala svého muže a syna, aby nechodili na loveckou výpravu, protože se blíží bouře. Neposlechli ji a odešli do lesa, kde je zabil blesk, když se v bouřce schovali pod strom.

Žalem zdrcená žena seděla tak dlouho na místě, kde zahynuli její milovaní, až se pomalu proměnila v platan, kterému se tehdy říkalo Knoflíkový strom, protože se z jeho dřeva dělaly knoflíky. Strom rostl a sílil, živený jejím zlomeným srdcem. Její odhodlání ochránit ostatní lidi před smutkem se vtělilo do malé, skoro éterické vrány, která přiváděla ke Stromu ty, kdo potřebovali radu. Stromové knoflíky už poradily mnoha lidem. Ale když radu neuposlechli, museli zaplatit vysokou cenu.

I když byly knoflíky ze dřeva, poselství na nich napsaná jako by byla vytesaná do kamene. Když jste Strom požádali o radu, museli jste být připraveni ji přijmout. Odmítnout pokyny znamenalo nekončící smůlu, prokletí za to, že ignorujete moudrost Stromu.

Já jsem zašla ke Stromu před několika měsíci, zničená z toho, že moje žádost o adopci je stále nevyslyšena. Potřebovala jsem ujištění, že mé rozhodnutí pokračovat ve snaze adoptovat dítě je správné, i když riskuji další a další bolestné zklamání. Odpověď Stromu mi dala sílu kontaktovat nakonec soukromou agenturu.

Láska stojí za riziko. Láska je život.

Polkla jsem nával emocí. Je pravda, že jsem nechtěla být prokletá za to, že nerespektuji radu na svém knoflíku a nepokračuji ve snaze o adopci, ale navíc jsem opravdu toužila být matkou, mít svou vlastní milovanou rodinu a starat se o ni v domě plném štěstí. „Zavolám do té agentury hned, jak se vrátíme.“

„A začneš se mnou znovu chodit do Magnolie? Mary Eliza Wheelerová se po tobě ptala.“

Magnolie bylo jméno pečovatelského domu a odvykacího centra, kde Marlo každé pondělí večer pracovala jako dobrovolnice. Párkrát jsem tam šla s ní, ale ukázalo se, že to místo je až nepříjemně blízko mého domova – několik pacientů mě poznalo a chtěli se mnou klevetit o rodinné historii, hlavně o bankovní loupeži, při níž zahynuli moji dva bratři a skoro sto tisíc dolarů skončilo v plamenech. To bylo téma, o kterém jsem určitě mluvit nechtěla.

„Pročpak? Aby dokončila ten slovní výprask, co mi dala minule?“ Mary Eliza mě nadávkami vyhnala ze svého pokoje. Marlo a ošetřovatelky se mě snažily přesvědčit, že je to kvůli poškození mozku následkem nedostatku kyslíku, které utrpěla během loňského infarktu. Ale já jsem věděla svoje. Nikdy neměla ráda mě ani mou rodinu. Pohani, říkala nám mimo jiné. Na kazatelovu manželku byla nesnesitelně kritická a odsuzující. Jak se mohl z jejího syna Shepa, místního policisty, stát všeobecně oblíbený sympaťák, to pro mě byla záhada.

„Možná se chce omluvit za svoje chování.“

Pokrčila jsem nos. „Díky, ale myslím, že se bez toho obejdu. Opravdu ji nechci znovu rozčílit. Nezapomeň, že má slabé srdce.“

Marlo si založila ruce. „Nitky, zlato. Nitky ve tkanivu komunity.“

V hlavě se mi ozval hlas pracovnice adopční agentury zamítající moji žádost, protože jsem samotářka. Zhluboka jsem se nadechla a procedila mezi sevřenými zuby: „Dobrá, zajdu tam.“

Vzala mě pod paží: „A jak ráda! Už se těším, jak si budou pacienti užívat tvoje nadšení.“

Nasadila jsem široký, neupřímný úsměv. „Zajdu tam s největší radostí.“

Zasmála se a její upřímný smích zahnal moje strachy a udělal místo pro kousek veselosti.

„Takže ve čtvrtek v šest. A jestli zatím musíš radost předstírat, drahoušku, mně to nevadí.“

„Ve čtvrtek? Ne dnes večer?“ ujišťovala jsem se, ani trochu znepokojená tím odkladem. Jen jsem byla zvědavá, protože od té doby, co se Moe dozvěděl svou diagnózu, snažila se Marlo mít pevný program. Do Magnolie chodila v pondělí. Vždycky.

„Mám dnes pozdě večer schůzku, tak jsem to přeložila na jindy.“

Po straně jsem se na ni podívala. „Další tajemná schůzka? To už je tento měsíc potřetí.“

„Vůbec není tajemná.“

„Opravdu? A s kým se máš sejít?“

„S někým.“

Usmála jsem se. „A kvůli čemu?“

„Tak různě.“

„Aha, chápu. Je to jasné jako noc.“ Jak jsme se blížily ke Stromu, vítr zesílil a závan problémů jako by se mi vysmíval. Ztuhla jsem a najednou se mě zmocnila nervozita. „Počkej, ty problémy ve vzduchu snad nesouvisejí s tebou, že ne?“

„Se mnou?“ Přitiskla si ruce na hruď a vykulila oči, jako by četla skupině předškolních dětí z napínavé knížky. „Jak jsi na to přišla?“

Zastavila jsem se v půli kroku a podívala se na ni. „Tak zaprvé, tvoje nevěrohodné pobouření. A za druhé, rána vždycky trávíš s Moem, přes to nejede vlak. A najednou jsi tady se mnou.“ Moe býval ráno v nejlepší formě. V noci měl tendenci se ztrácet, demence ho vodila na místa, která znal jen on sám.

Než mi stačila odpovědět, vzduch prořízlo ostré zakrákání. Nad korunami stromů proletěla lesklá vrána.

Marlo sledovala ptáka pohledem a zeptala se: „Potřebuješ knoflík?“

„Já ne. Já už jsem letos svou otázku položila. Co ty?“ Legenda o Stromu taky říkala, že Stromu se dá položit jen jedna otázka ročně, a já jsem chápala proč. Jinak by k němu lidé chodili pořád s každou drobností.

„Ne,“ řekla Marlo. „Všechno důležité už jsem rozhodla. Je divné, že ta vrána kráká, málokdy je vidět, pokud někoho nevede ke Stromu pro radu. Pojďme se podívat, co se děje.“

Vykročila k dutině ve Stromu, kde se objevovaly ploché hladké knoflíky, pokud někdo žádal Strom o radu. „Je prázdná,“ ohlásila, když nakoukla do přirozeně vzniklé dutiny ve strakatém kmeni, pokrytém skvrnami hladké a drsné kůry. Sklonila se, aby se podívala do králičí nory pod Stromem.

Za všechna ta léta jsem odtud nikdy neviděla vylézt jediného králíka, i když jsem cestou kolem vždycky dávala pozor a nevzdávala se naděje. Mělký kořenový systém Stromu rozrýval povrch okolní půdy a vytvářel spleť ramen tak propletenou a rozsáhlou, že se dalo stěží říct, kde jedno rameno končí a druhé začíná. Byla jsem opatrná, abych cestou k ní nezakopla.

„No tak, Marlo, řekni mi, co se děje. Už pár týdnů se chováš divně. Tajné schůzky a podobně. Jde o Moea?“ Srdce se mi sevřelo jen při tom pomyšlení. „Je to s ním horší, než jsme si myslely?“

Položila mi ruku na paži, aby mě uklidnila. Ukonejšila. „Nevyšiluj. Moe na tom není ani líp, ani hůř.“

Pod jejím dotekem jsem se hned zklidnila. „Tak o co jde?“

Zhluboka se nadechla, podívala se na kmen Stromu a pak řekla: „Jde o obchod.“

„Králičí nora? Co s ní je?“ Ten obchod dostal jméno podle nory, u které jsme stály, a Marlo často mluvila o svých nejmenších zákaznících jako o svých „králíčcích“.

„Dojde k určitým změnám. Od zítřka. Budu potřebovat tvou pomoc víc než kdy jindy.“

I když jsem díky svým knížkám dobře vydělávala, pořád jsem na částečný úvazek pracovala v knihkupectví, minimálně jednou týdně. Částečně proto, abych pomohla Marlo, obzvlášť teď, když Moe nemohl pracovat; částečně abych měla kolem sebe všechny ty děti, které ani trochu nezajímalo, že jsem Bishopová; a částečně proto, že ten obchod byl mým šťastným místem, kde jako by mě opouštěly všechny starosti.

„Samozřejmě. Můžeš se mnou počítat. O jaké změny jde?“

„Protože má Moe kontroly u doktora každé dopoledne celý tento týden, potřebovala bych, abys zaučila někoho nového,“ řekla. „Jsi jediný člověk, který zná obchod skrz naskrz stejně jako já.“

„Najala jsi nového zaměstnance? Uf, jsem tak ráda, Marlo. Bylo by fajn, kdybys v obchodě neměla tolik práce. Jsi celá ztrhaná z toho přebíhání mezi obchodem a péčí o Moea, a když se teď blíží Buttonwoodský festival...“

Festival byl největší událostí roku. Bude na něm průvod, karnevalové vozy, soutěž v pečení, zoo pro děti s krotkými zvířaty, stánky s jídlem, prodejci a řemeslníci. Ve stanu knihkupectví se bude každou hodinu pořádat čtení pohádek, vyrábět zvířátka z balónků, malovat na obličej a podávat občerstvení.

Marlo mě vzala za ruku, pevně ji stiskla a zhluboka se nadechla. „Není to nový zaměstnanec.“ Narovnala se, podívala se na mě jasným, rozhodným pohledem a oznámila mi: „Blue, drahoušku, prodala jsem náš obchod. Dnes večer předávám klíče. Králičí nora má nového majitele.“

Ta slova mi vířila v uších a slévala se dohromady. Určitě jsem jí špatně rozuměla, zavrtěla jsem hlavou, aby se slabiky správně seřadily.

Stiskla mé prsty. „Musíš to pochopit, Blue. Už mám nárok na důchod a přišel čas, abych trávila všechen čas s Moem. Chci, aby ten přechod byl co nejhladší – přinejmenším ještě měsíc budu v knihkupectví pracovat – ale tento týden je to prostě špatně načasované, hlavně kvůli festivalu. Nový majitel se dostane z bláta přímo do louže.“

„Já...já…“ Vytryskly mi slzy do očí a mrkáním jsem se jich snažila zbavit. Slyšela jsem, co říká, a věděla jsem, že to je pravda, ale že to přede mnou do poslední chvíle tajila, mi vzalo dech. Couvla jsem, plechový kyblíček mi vypadl z ruky a hlavičky pampelišek se rozsypaly všude kolem.

Pronesla: „Neříkala jsem ti to předem, protože jsem věděla, že budeš vyvádět. Udělala bys něco bláznivého, jako třeba že by ses pokusila ten obchod koupit sama.“

Přikývla jsem.

„Ale, Blue, ten obchod byl můj sen, ne tvůj. Pro tebe by to byla zátěž. Nevrť hlavou, víš, že je to tak. Nezapomeň, že jednou bys chtěla z Buttonwoodu odejít. Kromě toho ty peníze, co sis našetřila, jsou určené na něco mnohem důležitějšího – tvůj sen je založit rodinu, být maminka.“

„Kdo?“ vypravila jsem ze sebe. „Kdo to koupil?“

Na rtech se jí objevil náznak úsměvu. „Je to učitel základní školy. Někdo –“

Přerušil ji pláč. Trhlo to se mnou. Tak známý zvuk. A tak nečekaný tady v lese.

Marlo se rozhlédla a řekla: „Tohle neznělo jako vrána.“

Ne, neznělo to jako vrána, znělo to jako miminko.

Moje hlava si se mnou musela zahrávat. Nebo moje srdce. Každopádně se mi to nelíbilo.

Rozhlédla jsem se. Trvalo jen chvilku, než jsem ji uviděla. Mrkala jsem, přesvědčená, že mě klame zrak, dokud se neozvalo další zakvílení. Rozběhla jsem se na jih od Stromu, ke košíku položenému mezi trsy sedmikrásek. Klekla jsem si. Košík byl překrytý síťkou a já jsem ji sundala, abych mohla vzít do náruče děťátko, jeho růžovou dečku a všechno ostatní.

Nemohlo jí být víc než pár dní, pořád ještě byla pomačkaná a vypadala jako stará, moudrá, rozzlobená žena. Byla teplá a, och, tak měkoučká, oblečená do jednoduchých bílých dupaček. Na hlavě měla uvázanou čelenku z vlnité růžové stužky s mašličkou pěkně umístěnou na chomáčku světlých vlásků. Jak jsem si ji tiskla na prsa, nečekaně mi naskočila představa dvoukilového pytle mouky. Ruce se mi třásly, když jsem ji k sobě přivinula, a ona se zklidnila a zavřela oči.

Marlo ke mně přišla a zalapala po dechu. „Pro pána krále, co to má znamenat?“

Postavila jsem se s miminkem v náručí. Nebyl tam žádný vzkaz. Žádné vysvětlení. S pohledem upřeným do lesa jsem zavolala: „Haló?“

Nikdo by určitě nenechal děťátko v lese úplně samotné. Byl to snad nějaký vtip, krutý žert?

V dálce zapraskaly větvičky a něco se mihlo ve stínech. Zdálo se, že někdo čekal, aby se ujistil, že se děťátko najde, a pak utekl.

„Blue, podívej.“ Marlo se sehnula k zemi.

Srdce mi bilo tak hlasitě, že jsem ji skoro neslyšela.

„Muselo to vypadnout z té přikrývky, když jsi ji zvedla,“ natahovala ke mně otevřenou dlaň. Ležel na ní knoflík ze Stromu velikosti půldolaru, vyrobený z tenkého plátku platanového dřeva. Na světlém dřevě byl neúhlednými tiskacími písmeny vyrytý vzkaz.

DEJ TO DÍTĚ BLUE BISHOPOVÉ.

Podívala jsem se na miminko, jeho tmavé řasy, růžové tvářičky a špičatou bradičku.

Růžový uzlíček problémů.

Ani za nic si ji nenechám vzít.

2.

Sarah Grace

„Já bych to vzala zgruntu. Nové elektrické rozvody, nové trubky.“ Podívala jsem se na sluneční paprsky, které pronikaly dovnitř škvírami kolem okenních rámů a osvětlovaly fleky na starém oranžovém gauči. „A nové obložení.“

Otec přejel pokoj pohledem. „Nové všechno.“

Tahle farma z dvacátých let minulého století měla dobré základy, ale byla žalostně zanedbaná. Bylo to tady cítit vyčpělým cigaretovým kouřem a plísní, ale hlavně vlhkou hlínou, jako by se půda snažila získat toto území zpátky a zapomenout, že tento dům vůbec kdy existoval. „Už jsem viděla horší.“

Zazubil se na mě: „To rozhodně.“

Ve vzdáleném rohu za příborníkem, kde chyběly všechny šuplíky, něco přeběhlo, a já si mohla jen domýšlet, co všechno v těch stěnách může žít. „Bude to strašná spousta práce, ale nedokážu si představit, že bych se na to vykašlala. Mám prostě takový pocit, že ten dům… ten dům mě potřebuje. Zní to bláznivě, že?“

Můj táta, Judson Landreneau, byl starostou Buttonwoodu už desátým rokem a široko daleko nebyl nikdo lepší diplomat. Věřila jsem, že mi řekne věci na rovinu.

„Já si to nemyslím, ty moje malá zaříkávačko domů.“ V očích se mu zableskly rošťácké jiskřičky. „Ale kdokoli jiný by si myslel, že jsi spadla na hlavu.“

Zasmála jsem se. „Mám lásku k domům po tobě, takže to beru jako poctu.“

Podíval se na mě s láskou. „Některým věcem se člověk asi nevyhne.“

Než se stal starostou, stál můj táta v čele největší realitní kanceláře v okrese a brával mě s sebou na prohlídky nemovitostí. Bylo to trochu neskutečné, mít ho tady teď vedle sebe jako poradce při prohlídce farmy. Měla jsem absolutní důvěru v jeho úsudek a byla jsem vděčná, že si ve svém nabitém rozvrhu udělal čas, aby sem mohl dnes ráno se mnou zajít.

Přešel přes místnost a přejel prstem po prasklině ve zdi. „Tenhle dům bude výzva, Sarah Grace, z mnoha důvodů. Může to být pro tebe až moc velké sousto.“

Rychle jsem na něho pohlédla, překvapená náhlou seriózností v jeho hlase, a zjistila jsem, že nasadil vážnou tvář, jak jsem tomu říkala. Husté obočí spojené do souvislé linky, modré oči soustředěně přimhouřené. Koutky úst směřovaly dolů a buclaté tváře měl vtažené dovnitř, čelist vysunutou dopředu. Prsty si prohraboval místy postříbřené tmavé vlasy, až byl celý rozcuchaný – neklamná známka toho, že má něco důležitého na srdci.

„Nesnažíš se mi to rozmluvit, že ne?“ Měl své metody, jak mě od mých rozhodnutí odradit, a tenhle dům jsem opravdu chtěla.

„Popravdě, Sarah Grace, potřebuješ ten dům víc než on tebe. Tady se toho hodně dozvíš, když začneš odlupovat jednotlivé vrstvy. Hodně se naučíš. Ale taky by to mohla být Pandořina skříňka, kterou bys ráda nechala zavřenou. Jsi si jistá, že to chceš riskovat?“

„Jsem připravená,“ odpověděla jsem. „Ještě jsem nepotkala dům, který se nedal opravit, ať tak nebo tak. Ráda bych tenhle uvedla do původního stavu, aby vypadal tak jako dřív…“

Než ho Cobb Bishop tehdy v sedmdesátých letech v podstatě ukradl rodině mé matky. Dědeček Cabot tehdy Bishopovy do posledního proklel. Tuto zášť předal mé matce coby dědictví stejně cenné jako krajkové ubrusy babičky Cabotové a stříbrné příbory tety Mim.

Já jsem k Bishopovým necítila takovou nevraživost jako má matka, ale chtěla jsem konečně napravit křivdu, která byla spáchána dlouho před mým narozením. Ten dům mě vždycky přitahoval a měla jsem utkvělou myšlenku, že je to proto, že mi podvodem zabránili ho poznat. Byl nejvyšší čas, aby zase patřil Cabotovým – i kdyby to bylo jen na chvíli.

Prostřednictvím své firmy Sladký domov jsem vyhledávala, kupovala a opravovala místní zchátralé domy a pak jsem je pronajímala rodinám s nízkými příjmy. Hrdým a pracovitým lidem, kteří nechtěli něco za nic. Do dnešního dne jsem vlastnila čtrnáct domů. Byla jsem na svou práci hrdá a vědomí, kolika rodinám jsem pomohla, mě naplňovalo spokojeností, jež mi jinak v životě chyběla.

„Až s ním budu hotová, bude krásný,“ prohlásila jsem a pohledem jsem přejela opotřebovaný nábytek, flekaté záclony a otlučené skříňky.

Dlouho se mi díval do očí. „Tak dobře. Kdy předložíš nabídku?“

„Co nejdřív.“ Samozřejmě jsem nepotřebovala jeho schválení, abych farmu koupila, ale jeho podpora pro mě byla zásadní. A budu tu podporu potřebovat, až se to dozví matka – nebude se jí líbit, že se chystám si ten dům pořídit. Zakazovala mi přibližovat se k tomuto místu už od chvíle, kdy jsem začala chápat význam slov.

Od té doby, co Twyla Bishopová před dvěma lety zemřela, neměla plně zařízená farma žádné obyvatele, a bylo to na ní vidět od popraskaných základů po pavučinami pokryté trámy v podkroví. Byla jsem odhodlaná změnit atmosféru toho domu stejně radikálně jako jeho půdorys.

Smutek ven, štěstí sem. Což se snáz řekne, než udělá. Připadalo mi, že domy měly tendenci uchovávat emoce bývalých majitelů. Tady jsem z prohnuté krbové římsy a popraskaných hřídelí vyčetla bolest a zlomená srdce.

Proto se to tady muselo předělat zgruntu. Odkrýt všechna poškozená místa byl jediný způsob, jak se věci daly napravit. Pohladila jsem sloupek zábradlí u schodiště vedoucího do patra a v duchu jsem si slíbila, že ty škody dám do pořádku bez ohledu na to, jak dlouho to bude trvat a kolik to bude stát.

Když se v patře ozvaly zvuky pohybu, oba jsme se s tátou podívali nahoru. Na myš to bylo moc hlasité. Možná veverka. Modlila jsem se, aby to nebyl mýval. Ti se brání vystěhování jako čerti.

Když zase nastal klid, táta řekl: „Od té doby, co jsem tady byl naposled, se dům moc nezměnil. Trochu to tady zestárlo a objevilo se pár nových prasklin, ale tapety jsou stejné. I gauč. A ten cigaretový zápach. Macův otec Cobb kouřil jak fabrika. Vyvolává to staré vzpomínky.“

Předpokládala jsem, že ne všechny budou příjemné. Opřela jsem se o futra. „Jak je to dlouho?“

„Asi tak třicet let. Bylo to po Macově pohřbu.“

Znala jsem Maca Bishopa jenom z tátových barvitých historek o tom, co vyváděli jako puberťáci, a většinu z toho moje matka odmítala poslouchat. Mac a táta byli na střední škole nejlepší kamarádi, ale Mac po maturitě nastoupil do armády a krátce potom ho zabili v barové rvačce. A nebyla to jediná ztráta, kterou tento dům zažil. Z Bishopovic sedmičlenné rodiny zbývala jen Blue a Persy.

Nebylo divu, že tento dům byl plný smutku.

V telefonu mi zabzučela textová zpráva. Byla od mé dvacetileté asistentky – a zároveň mé sestřenice – Kebbie Hastingsové. Trávila tu letní prázdiny a už po dvou týdnech to v mé kanceláři díky ní šlo jako na drátkách.

ŽENE SE NA VÁS HURIKÁN GINNY. JE PĚKNĚ NAPRUŽENÁ.

„Špatné zprávy?“ zeptal se táta a zkoumal, jak se tvářím.

„Máma je na cestě.“

Zpozorněl. „Sem?“

„Vypadá to tak.“ Ukázala jsem mu textovku.

Zabořil si ruce do vlasů a zase se rozcuchal. Můj táta se bál jediného člověka na světě – mé mámy.

„Proč?“ zeptal se.

Muselo jít o něco vážného, že se sem máma vydala. Tato farma byla jedním z míst, kterým se za každou cenu vyhýbala.

Zmocnila se mě panika. Možná přišla na to, že…

Ne, to se nestalo.

Kdyby to tak bylo, Ginny Cabotová Landereauová by se na místě samovznítila a zbyl by po ní jen pocit naprostého zklamání ze mě a z toho pramenícího věčného utrpení.

Přešla jsem k oknu. Můj starý bílý Ford pickup se znakem státu Alabama a nápisem SLADKÝ DOMOV spolu s webovou adresou mé realitní firmy na zadních dveřích stál opuštěný na příjezdové cestě, ale o sekundu později se přiřítilo mámino černé BMW SUV. „Už je tady.“ Postrčila jsem tátu ke schodům. „Měl by ses schovat. Máma nemusí hned zjistit, že víš o mém rozhodnutí koupit tento dům. Přinejmenším zatím ne. Ať je co nejdelší dobu klid.“

Nebylo to poprvé, co jsme měli před mámou tajnosti. Nikdy by neschválila, že se mnou hraje touch football nebo mě bere na terénní jízdy v bahně nebo mě v kasinu učí hrát kostky. Když mě jednou učil stahovat ryby a já se řízla do prstu, museli jsme vymyslet nějakou báchorku, abychom to zakamuflovali. Dodnes si máma myslí, že jsem potřebovala několik stehů, protože jsem krájela jahody na koláč.

Na okamžik to vypadalo, jako by mi chtěl táta odporovat, ale pak přikývl. „Co oči nevidí...“

Zamračila jsem se, zatímco spěchal ke schodům. Tohle byla slova, která mě doprovázela skoro po celý život – nejen v souvislosti s matkou, ale i s ním. A byla to pravda – co oči nevidí, to srdce nebolí.

Ublíží to jen mně.

Bouchly dveře auta a já jsem rychle vyšla ven, abych matku zavedla na chodníček před domem. Box na klíče připevněný na klice s hlukem narazil do dveří, když jsem je za sebou pevně zavřela. To poslední, o co bych stála, byla prohlídka interiérů s mámou – a její nevyhnutelný nesouhlas. Ještě i po pěti letech se pořád nesmířila s tím, jakou kariéru jsem si zvolila, a začínala jsem pochybovat, že k tomu někdy dojde.

Moje matka byla ztělesněná dokonalost. Ve vzhledu, v chování, ve všem. Moje práce renovátorky zchátralých domů nebyla tím, co by si pro mě představovala. Viděla by mě radši jako ředitelku firmy nebo právničku nebo v jiné vysoce vážené pozici. Určitě v nějaké, kde bych si nemusela skoro každý den ušpinit ruce.

Jakmile jsem přešla přes hroutící se verandu, viděla jsem, že jsem si s jejím příchodem dovnitř dělala zbytečné starosti. Stála jako přilepená vedle svého auta, jako by se bála, že se nakazí smutkem vyvěrajícím z domu. Nejspíš měla dobrý důvod k obavám.

Velká nálepka na dveřích BMW hlásala STAROSTA BUTTONWOODU JUDSON LANDRENEAU – KANDIDÁT NA GUVERNÉRA. Jak jsem scházela po polámaných předních schodech a vyhýbala se divoce rostoucímu břečťanu, zmocňoval se mě dobře známý pocit paniky. Primárky budou příští měsíc, a kdyby je vyhrál, postoupí v listopadu do tajného hlasování.

Z představy, že můj život se možná příští čtyři roky dostane pod drobnohled médií, mě skoro polil studený pot. Ale má tajemství byla už dlouho pohřbená a nebyl důvod se domnívat, že by je někdo mohl vynést na světlo. Musela jsem tomu věřit, jinak by byl můj duševní klid vážně ohrožen.

Máma se opírala o auto a zírala na dům. Málokdy vypadala jinak než naprosto vyrovnaná. Ani jeden blond vlas nebyl nakřivo, vrstva rtěnky byla neporušená a květované šaty dokonale vyžehlené. Na kožených lodičkách nebylo ani smítko prachu a díky osmicentimetrovým podpatkům se mi mohla i při své výšce sto šedesáti centimetrů skoro dívat do očí.

„Jsi v pořádku?“ Najednou se mě zmocnily obavy. Možná vypadala klidná, ale nepochybně ji něco nedávno vyvedlo z míry. Zhluboka se nadechla.

Zvedla úzkou bradu, jako by si teprve teď všimla, že tam stojím. V krásných modrých očích se jí odrazily sluneční paprsky, když mě přejela pohledem. Tento rok jí bylo sedmačtyřicet a pořád v sobě měla něco mladistvého. Natolik, že nám lidé často říkali, že vypadáme spíš jako sestry než matka s dcerou. Byla to pravda. Vdala se za mého otce v devatenácti a já jsem se narodila těsně po jejích dvacátých narozeninách. Byla jsem jedináček, ale měla jsem pocit, že jsem našla sestru v sestřenici Kebbie, která před deseti lety přišla do naší rodiny, když strýc s tetou zahynuli při havárii malého letadla.

„Cože? Ne, je mi dobře, Sarah Grace, úplně dobře.“ Vykouzlila na rtech úsměv, jako by mě o tom chtěla přesvědčit, a rychle dodala: „Ale ráda bych věděla, co děláš v tomto domě? Tisíckrát jsem ti říkala, že se od něj máš držet dál. Skoro mě to zabilo, když mi Kebbie řekla, kde jsi. Neopovažuj se mi říct, že jsi koupila Bishopovic dům.“

V duchu jsem se připravila na nadcházející bouřku a odpověděla jsem: „Ještě ne, ale chystám se na to.“

Koutky úst se jí stáhly nelibostí. „Kvůli tvému dědovi? Pokud je to tak, zrovna na to zapomeň. Tento dům patřil Bishopovým moc dlouho. Je poskvrněný.“ Oči jí plály vztekem a hlas měla hrozivě hluboký. „Neměla bys tady být. Víš, co si o Bishopových myslím.“

To jsem věděla. Proto jsem tak dlouho váhala s prohlídkou té nemovitosti, ale nakonec už jsem měla toho čekání dost. „Přece nemůžeš tyhle názory přenášet i na dům. Už je to dva roky, co tady někdo z Bishopových bydlel.“

Zvedla bledé obočí. „Nemůžu? Bishopovi mají hroznou pověst. Neměla by ses s tou rodinou spojovat žádným způsobem.“

„Panebože, mami. Děláš, jako by to byli kanibalističtí sérioví vrazi.“

Kolem pomalu projelo policejní auto a já jsem bezděčně zadržela dech, dokud jsem nezjistila, že za volantem nesedí Shep Wheeler. Auto jelo dál a já jsem se uvolnila. Nevěděla jsem, jak dlouho se ještě zvládnu Shepovi vyhýbat. Do Buttonwoodu se vrátil před sedmi měsíci, když mu onemocněla matka, Mary Eliza. Bylo by pěkné, kdyby to šlo napořád. Bože, smiluj se.

Máma, která neměla tušení, co mi táhne hlavou, mi pohrozila prstem. „Neber jméno Boží nadarmo, mladá dámo. Nejsi zase tak stará, abys nemohla dostat výprask.“

Na tak malou ženu hodně vyhrožovala, ale většinou jen naprázdno. Málokdy mě trestala, a nikdy jsem nedostala výprask, i když mi tím minimálně desetkrát do roka hrozila, pokud se pamatuju, snad každoročně.

Říct, že jsem zkoušela její trpělivost, by bylo slabé slovo.

Namítla jsem: „Nebylo to nadarmo. Byl to projev úžasu.“

„Přísahám, že ta tvá drzost mě přivede do hrobu.“

„To už jsem slyšela.“ Asi tak milionkrát.

Protočila panenky. „Víš stejně dobře jako já, že Bishopovi mají kriminální sklony. Ty máš být vzorem pro celé město, Sarah Grace. Musíš být lepší než ostatní a všechno dělat líp.“

Ani bych nespočítala, kolikrát jsem tuhle větu slyšela, když jsem vyrůstala. Ty jsi Landreneauová, Sarah Grace. Musíš být nejlepší. Musíš jít příkladem. Dělej všechno líp než ostatní.

Slyšela jsem to pokaždé, když jsem vylezla na strom. Nebo běhala bosá. Nebo zkoušela chytat v potůčku raky. Slyšela jsem to, když jsem si chtěla obarvit vlasy načerveno. Když jsem na střední škole chtěla být členka běžeckého týmu, a ne roztleskávačka. Když mě přistihli, jak na půdě kouřím. Když jsem chtěla jako maturitní předmět projektování staveb. Když jsem začala trénovat na maraton, částečně proto, abych byla ve formě, ale hlavně proto, abych mohla utéct pryč.

Daleko pryč.

Vzbuzování pocitu viny byla matčina oblíbená zbraň a používala ji velice účinně.

„Ne všichni Bishopovi. Blue a Persy nejsou žádné kriminálnice.“ Což se nedalo tak úplně říct o ostatních členech jejich rodiny.

„Pokud si dobře vzpomínám, Blue měla problémy se zákonem, když tehdy na střední škole něco zapálila, a Persy určitě taky jednou něco provede – dej na má slova. Bishopovi si nedokážou udržet problémy od těla. Mají to v krvi,“ řekla a v hlase jí zazněl smutek, jako by ji dům nakazil svou blízkostí.

Srdce se mi sevřelo zadržovaným tajemstvím, když jsem namítla: „Obvinění proti Blue stáhli, pamatuješ? A to byl jediný problém, který kdy se zákonem měla.“ Blue Bishopová teď byla úspěšnou autorkou a ilustrátorkou knih pro děti. Persy byla vzorná studentka, která získala prospěchové stipendium na vysoké škole a byla tak přímá a čestná, že bych přísahala, že ani nikdy v životě nepřešla ulici mimo přechod pro chodce. Někdy jsem úplně zapomněla, že i ona je Bishopová.

Máma zavrtěla hlavou. „Nekupuj ten dům. Prosím.“

Náhlý závan větru rozechvěl celou budovu. Okapy vrzaly a veranda hlasitě praskala, říkaly mi, abych neváhala a odešla, že toto místo je zvyklé na to, že ho lidé opouštějí.

Už to bylo dlouho, co jsem nevyhověla nějaké mámině prosbě, a řekla jsem si, že musím zůstat pevná a neustoupit.

Hlas jí změkl a skoro zašeptala: „Pomysli na svého tátu, Sarah Grace. Tak tvrdě pracoval na své předvolební kampani – nechceme, aby se teď naše jméno objevilo v jakékoli souvislosti s Bishopovými. Nech být tenhle dům a kup nějaký jiný.“

Nehrála fér, když do našeho sporu zatahovala tátu. Pokud šlo o něho, nedokázala jsem vzdorovat, a ona to věděla. Ale já jsem zase věděla, že se táta schovává v prvním patře domu a že mám při koupi jeho plnou podporu. A to mi dalo sílu jejímu nátlaku odolat.

Rozhodla jsem se zůstat na svém. Vydržela jsem její upřený pohled a v duchu jsem ji prosila, aby to pochopila. Už jsem se kvůli rodičům vzdala tolika věcí – hlavně kvůli tátově kariéře. Věcí, o kterých se oni nikdy nedozví. Ale nemohla jsem se vzdát i tohoto domu. Potřeboval mě. „Víš, že tě miluju a udělala bych pro tebe skoro všechno, mami, ale tohoto domu se nevzdám. Není od tebe fér to po mně chtít. Pokud jde o mě, je mi úplně jedno, i kdyby tady kdysi bydlel sám ďábel. Teď je prázdný a někde je rodina, která ho potřebuje. A já jim k tomu chci pomoct.“ V duchu jsem sebou trhla, jak ostře má slova vyzněla – promítly se do nich staré rány. Políbila jsem mámu na tvář. „Díky, že ses zastavila. Teď mě, prosím, omluv, musím pokračovat v prohlídce.“ Obrátila jsem se zpátky ke vchodovým dveřím.

Dům si s nadějí oddechl.

Máma mě chytila za paži. „Počkej chvilku, prosím. Víš, že pro tebe chci jen to nejlepší, i když se neshodneme na tom, co to je. Jen se tě snažím ochránit.“

To jsem věděla. Máma měla dobré srdce, opravdu, a k smrti mě milovala, ale chtěla to, co vždycky: dokonalost. Dokonalý dům, dokonalého manžela a dokonalé dítě. Ale já jsem měla k dokonalosti tak daleko, že to až bylo k smíchu. A i když jsem se snažila předstírat, bylo skoro nemožné vybalancovat to, co jsem chtěla a jaká jsem byla já, s tím, co po mně chtěla ona.

„Kromě toho,“ dodala, „jsem ti ještě neřekla, proč jsem přijela. Mám zajímavé zprávy. Možná dobré zprávy. A kupodivu zahrnují i Blue Bishopovou.“

„Ale?“ Zmínkou o Blue si získala mou plnou pozornost. „Jak to?“

Máma na mě rychle vysypala nečekanou zprávu o tom, jak Blue dnes ráno našla blízko Stromu novorozené miminko. Znělo to skoro neuvěřitelně na to, aby to byla pravda. „Čí to miminko je?“

S širokým úsměvem odpověděla: „To nikdo neví. Policie to vyšetřuje.“

Nechápala jsem, proč mi to říká s takovým potěšením. Opuštěné dítě, to byla vážná věc. Byla jsem ráda, že holčička je zdravá, jak se zjistilo na prohlídce v místní nemocnici. To byla jediná pozitivní věc, kterou jsem na tom všem našla, ale podle matčina nadšení mi bylo jasné, že jsem něco přehlédla.

„Kde je to miminko teď?“

„Proto jsem přijela. Vypadá to, že Blue už má vyplněné papíry k žádosti o adopci, takže jí soudce Quimby miminko dočasně svěřil. Říká se, že by je chtěla adoptovat, a jak jsem to slyšela, hned jsem šla za tebou.“

„Proč? Jak to se mnou souvisí?“

„Copak to nevidíš, Sarah Grace? Je to dočasné opatření. Ty a Fletch musíte vyplnit vlastní papíry. Kvůli adopci. Čím dřív, tím líp.“

„Cože?“

„Já vím, že je toho teď na tebe moc. Ale poslouchej mě. Už se s Fletchem o dítě snažíte tak dlouho. Tohle miminko musí být odpověď na tvoje modlitby.“

Moje problémy byly komplikovanější, než si dokázala představit, počínaje faktem, že moje manželství s Fletcherem Fultonem bylo v rozkladu, což jsme s Fletchem už dlouho tajili. I sami před sebou. Další věc byla, že jsem jí řekla o naší snaze o dítě jen proto, že se mě pokaždé vyptávala. Pravda byla, že jsme se nesnažili vůbec. Naše rozhovory o dítěti vždycky začínaly slovy někdy v budoucnosti, protože jsme oba věděli, že přivést dítě do našeho manželství není dobrý nápad.

Ohromeně jsem na ni zírala. „Přece si nemyslíš, že se dá jen tak lusknutím prstů adoptovat dítě. Je to dlouhý proces. Prošla tím už spousta lidí – někteří možná čekají roky. Není správné předbíhat, mami. Mám být lepší než ostatní a dělat věci líp.“

Zamračila se, když jsem její oblíbenou větu použila proti ní.

„A navíc,“ pokračovala jsem, „je tady ten knoflík. Říkáš, že na něm byl pokyn předat dítě Blue. Opravdu chceš riskovat prokletí a vzepřít se Stromu? Já ne.“

Už když jsem to říkala, uvažovala jsem, jestli je vůbec možné být prokletá dvakrát. Nechtěla jsem to zjišťovat. Jednou mi to stačilo.

Zvedla ruku a přerušila mě: „O tom Stromě se mnou vůbec nemluv. Víš, co si o něm myslím.“

Nenáviděla ho a legendu, která se k němu vázala, ještě víc, než nenáviděla Bishopovy. A to už bylo co říct.

„Je úplné bláznovství myslet si, že nějaký knoflík může ovlivnit tvůj život, a je nezodpovědné dávat mu moc nad rozhodováním, které by mělo být jen na tobě.“ Zkřížila si ruce na hrudi a vypadalo to, že každou chvíli vybuchne.

Abych odvrátila přednášku o nebezpečí lidových pověstí, dodala jsem: „Blue už bylo svěřeno opatrovnictví. Nikdo jí to dítě nevezme bez dobrého důvodu.“

„Tvůj táta má konexe, Sarah Grace. Řekni jen slovo, a to dítě vezmou Blue Bishopové a dají je tobě.“ Máma si opřela bradu o sepjaté ruce. „Už vidím ty naše rodinné fotky na vánočním přání, ty taky? Naše velká šťastná rodina...“

Neuniklo mi, že jí dělá obzvláštní radost připravit o to dítě Blue. V jejích očích to muselo být to největší zadostiučinění. Dům za miminko.

Říkala jsem si, jestli si vůbec uvědomuje, nakolik se v téhle chvíli podobá Cobbu Bishopovi. Podvodem dostat to, co chce. Ale i když jí to nevadilo, bylo vyloučené, že bych někdy využila tátovu pozici v místní komunitě k tomu, abych někoho připravila o dítě. Soudě podle jejího nadšeného výrazu byla malá šance, že by tenhle praštěný nápad jen tak pustila z hlavy. To mi dávalo jen jednu možnost: musela jsem hrát o čas, dokud to sama nevzdá. Byla to defenzivní taktika, kterou jsem vůči ní často používala v našich soubojích vůle, a v minulosti se osvědčila. „Musím si to rozmyslet.“

Máma radostně vykřikla. „Nerozmýšlej si to moc dlouho. Jde o čas. Promluv si s Fletchem a dej mi vědět hned, jak se rozhodnete.“ Pevně mě objala, naposledy se ostražitě podívala na dům a odjela.

Trochu omráčeně jsem se vydala zpátky k domu a ten zašeptal: „Vítej doma.“

Poplácala jsem zárubeň dveří cestou dovnitř. „Ještě nejsi můj, a až budeš, nezapomeň, že to bude jen dočasně.“

„Sarah Grace,“ zavolal na mě táta z prvního patra, „je tady něco, co bys měla vidět.“

Táta byl ten, kdo mě naučil, že domy vám toho můžou hodně říct, pokud umíte pozorně naslouchat. Doufala jsem, že má stejně jako já schopnost skutečně je slyšet a vnímat jejich emoce, ale jednou, když mi bylo jedenáct a zmínila jsem se mu, že dům, který jsme prohlíželi, si stěžuje na své shnilé základy, které mu působí velké bolesti, zasmál se a řekl, že mám dobrou představivost. Od toho dne mě v práci představoval jako svou malou zaříkávačku domů. To se ujalo, i díky tomu, že jsem byla schopná odhalit skryté problémy, které nikdo jiný neviděl.

V určité chvíli si uvědomil, že jsem nežertovala a skutečně slyším, co domy říkají. Sedl si se mnou a pověděl mi, že Jih je plný magie a někteří lidé ji cítí víc než jiní. Povzbuzoval mě, abych svého zvláštního daru využívala, a podpořil mě, když jsem mámu seznámila s tím, jakou kariéru jsem si vybrala. Pokud šlo o místní lidi, ti, kteří v magii nevěřili, byli přesvědčení, že moje přezdívka je jen slovní hříčka, jiní považovali moje schopnosti za naprosto normální.

„Prosím, ať to není celá mývalí rodina,“ zadoufala jsem cestou po javorových schodech a všimla jsem si, že je možná stačí přebrousit a nebudou se muset měnit.

„Je to horší,“ pronesl, když jsem se k němu připojila ve dveřích jedné ložnice.

„Co je horší než rodina mývalů?“

„Podívej se sama.“

Nakoukla jsem dovnitř. Na rozdíl od ostatních zaprášených, zatuchlých pokojů nebylo v tomhle ani smítko prachu. Patrová postel s tenkými závěsy vybledle růžové barvy byla posunutá k nejdelší stěně a na druhé straně v rohu jako pokáraný žáček ležela vyfouknutá matrace. Na zemi byly poházené plechovky od pití, plastové pytlíky a obaly od jídla.

Táta sebral ze země sáček z místní restaurace a řekl: „Datum na účtence je z minulého víkendu. Vypadá to, že se tady usadil nějaký squatter.“

3.

Nebo ji spíš držela jako rukojmí.

Blue

Sarah Grace

„Řeknu.“

Blue

Table of Contents

1.

2.

3.