Let’s call her Barbie

Copyright © Renée Rosen, 2025

Translation © Adéla Bartlová, 2025

Images © Matthew Keith/@DollsontheBrain

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-610-9

ISBN mobi: 978-80-7689-611-6

Věnováno všem, kteří mají rádi Barbie.

Ať nás všechny posiluje a inspiruje
po mnoho dalších generací.

ČÁST PRVNÍ

Malé nápady

Mé zdroje říkají ne

1956

Ruth otevře dveře do konferenční místnosti a slyší „Pop Goes the Weasel“. Včera se vrátila z dovolené, má pásmovou nemoc, ale odmítá se jí podvolit. Vzrušení jí nedovolilo v letadle spát, pohání ji káva, cigarety a čistý adrenalin. Nese třiceticentimetrovou kartonovou krabici, kterou držela celou cestu ze Švýcarska do Los Angeles na klíně, a nemůže se dočkat, až všem ukáže, co je uvnitř. Instinkt jí říká, že stojí na pokraji něčeho velkého, ale ani Ruth Handlerová si nedokáže představit, jakou Pandořinu skříňku drží v rukou.

Její manžel a obchodní partner Elliot sedí na opačném konci stolu a drnká na struny Uke-A-Doodle, první hračky, již vynalezl. Nemá pásmovou nemoc, protože se na rozdíl od Ruth v letadle vyspal. Elliot usne kdekoli. Vedle něj sedí čerstvý absolvent Harvardu, kterému ještě nezaschl inkoust na inženýrském diplomu. Hraje si se skříňkou, ze které čouhá dlouhé péro a na jeho konci se pokyvuje klaunská hlava. Zastrčí klauna zpátky dovnitř, zavře víko, zakroutí klikou a klaun může znovu vyskočit, sotva ho k tomu vyzvou struny. Vpravo od Elliota je člověk, který v roce 1947 vesloval za Princeton a právě teď nabíjí kapsle do komory dětské pistolky. Proti němu sedí absolvent Cornellu z roku 1951, třese magickou koulí a modlí se nad ní se zavřenýma očima, jako by na odpovědi záviselo veškeré jeho štěstí. Někomu zvenčí by připadali jako parta, která si jen tak blbne, ale všichni vystudovali prestižní školu – a výroba hraček je tady v Mattelu vážná věc.

„Dobré ráno, pánové,“ pozdraví Ruth a posadí se na své místo v čele stolu. Hračky jednu po druhé nahradí úhloměry, kružítka a poznámkové bloky. Ruth ukáže na prázdnou židli. „Vidím, že principál chybí.“

Jack Ryan je jediný, komu projde pozdní příchod na poradu. Nikdo jiný by si nedovolil nechat Ruth čekat. Ostatní se jí bojí a mají k tomu dobrý důvod. Je jejich šéfová a dobře ví, že jí za zády říkají Kruth, což se jí ve skutečnosti líbí. Ruth je drobná, měří jen 157 centimetrů, přesto Elliota v mnoha ohledech převyšuje. Vždy je oblečená podle módy a nosí strohý krátký účes s hustou ofinou. Její cílevědomé vystupování nutí muže říkat blbosti, třeba usměj se, když ji míjejí na ulici.

Nakonec se dveře rozletí a Jack vkráčí dovnitř, jako by měřil metr osmdesát a ne metr sedmdesát, z nichž mu ještě osm centimetrů dodávají italské boty se speciální vložkou. Působí u Mattela zhruba rok, od doby, kdy ho Elliot odlákal z letecké firmy Raytheon. Jackovi je jen třicet a už je viceprezidentem a dohlíží na oddělení výzkumu a vývoje.

Než se Jack usadí, Ruth si zapálí cigaretu a zmačká prázdnou krabičku od winstonek, kterou načala včera večer v letadle. Omezí to, slibuje si, ale dnes ještě ne.

Když jsou všichni připraveni, Ruth se ujme vedení schůze. Prvním bodem programu je vstup firmy Mattel na trh s panenkami. Na tohle lukrativní pole se chystají vstoupit už celé věky, ale zatím nenašli jasný směr kupředu. Až teď. Ruth má odpověď, která obrátí svět panenek vzhůru nohama.

„Všichni víme, že v hračkárnách je nyní nadbytek panenek, které představují mimina. Nikdo nestojí o další panenku, která mrká, brečí nebo se počurává.“ Ruth hovoří rozvážně, aby se ubránila nutkání rovnou na to skočit. Cítí se jako dostihový kůň na startovní čáře. „My potřebujeme tohle…“ Obřadně položí krabici na stůl, zvedne víko a vytáhne plastovou panenku. „Pánové, seznamte se s Bild Lilli.“

V místnosti se rozhostí ticho. Nikdo ani nepípne. Místo toho všichni poposedávají a odkašlávají si a prohlížejí si hračku s vysokým blonďatým culíkem, zakrouceným pramínkem na čele, dlouhýma, krásně tvarovanýma nohama, štíhlým pasem a bujným špičatým poprsím. Bild Lilli v kraťoučkých šortkách a přiléhavém svetříku přitahuje vyzývavým pohledem pozornost ke své třiceticentimetrové postavičce.

„No?“ Ruth zabubnuje prsty. „Řekněte někdo něco.“

Ruth už několik let toužila vyrobit dospělou panenku, ale není návrhářka hraček a její jednoduché nákresy nedokázaly přesvědčivě ztvárnit její myšlenku. Už se jí téměř vzdala, ale pak v krámku se suvenýry v Lucernu zahlédla Bild Lilli. Vlastně si jí nejdřív všimla její dcera. Barbaře je patnáct a na hraní s panenkami už je velká, ale pořád je sbírá. Ruth a Barbaru panenka Lilli naprosto okouzlila. Jako by tam čekala, až ji Ruth objeví.

Ruth koupila jednu Barbaře a jednu sobě a vyběhla ven, aby ji ukázala Elliotovi. „Vidíš? Takhle jsem si to představovala.“

„Ale no tak, Ruthie,“ ušklíbl se Elliot. „Takovou panenku přece nemůžeme vyrábět.“

Měl vědět, že to od něj nebylo chytré. Ruth to okamžitě vzala jako výzvu, a Ruth se nikdy nevzdala příležitosti překročit běžná očekávání. Elliot se to dozvěděl hned na začátku, kdy jejich rozvíjející se firma potřebovala někoho, kdo by rozvážel zboží, a Ruth se nabídla. „Ani nápad,“ řekl Elliot. „Nemůžeš jezdit s náklaďákem.“ Co udělala Ruth? Půjčila si pickup, v němž nohou v botě na vysokém podpatku sotva dosáhla na spojku. Nestarala se o chlapy, kteří postávali kolem, smáli se a sázeli se, že nedokáže ani vycouvat z parkoviště. No a co, že to musela zkusit desetkrát, než se jí to povedlo. Nikdy by si od nikoho nenechala diktovat, co smí nebo nesmí dělat.

„Řekni mi jeden dobrý důvod, proč se tahle panenka nebude prodávat,“ řekla tehdy Elliotovi. Stáli na chodníku před obchodem se suvenýry.

„Dám ti dva,“ odpověděl a ukázal na Lilliina prsa.

„Ty, Ruth,“ ozval se teď Jack. „Nevím, jestli ti ten drobný detail neunikl, ale ta panenka, ehm…“ Nakloní hlavu na stranu. „Má, ehm, kozy.“

Všichni okamžitě začnou výskat a smát se, po Jackově vzoru si navzájem sahají na hrudník a trousí obscénní poznámky. Ruth nemůže dovolit, aby se jí schůze vymkla z rukou. Vůbec ji neposlouchají. Naštvaně sáhne po kapslovce, která leží na stole, namíří na strop a třikrát vystřelí. Všichni nadskočí. Ve vzduchu se vznáší odér síry.

„Vyvádíte jako banda nadržených puberťáků.“ Naučila se s nimi tak mluvit, aby jim ukázala, že ovládá jejich řeč a je stejně drsná jako kterýkoli muž. „Jistěže má kozy. O to sakra jde. Není to mimino.“

„Tak co tedy je?“ zeptá se Jack. „Vypadá jako šlapka.“

„Není to šlapka,“ opáčí Ruth, i když se Jack nemýlí. Jack Ryan se v prostitutkách vyzná. Bild Lilli je inspirována necudnou postavičkou z německého komiksu, která různými triky baví své mužské ctitele. „Je to vtipný dárek. Kupují si ji především muži. Taková sexuální hračka.“

„Takže ty chceš, abychom začali vyrábět sexuální hračky?“

„Samozřejmě že ne. Ježíši.“ Ruth bouchne do stolu. Začíná se v ní vařit krev a je nervózní, a jestli si nedá pozor, spletou si její nadšený zápal s přílišnou emotivností. Musí být praktická, logická. Zhluboka se nadechne a začne znovu. „Tvrdíme, že chceme prodávat panenky, a já vám říkám, že na to musíme jít takhle. Zamyslete se nad tím – pro chlapce vyrábíme zbraně, vojáčky a stavebnice. A pro holky? Mimina. Kluci si mohou hrát na dospělé muže, na odvážné vojáky. A víte, na co si můžou hrát holčičky? Na maminku. Na domácí hospodyňku. Nic víc.“

„Co je na tom špatného?“ zeptá se Jack.

Ruth se na něj podívá. Podívá se na celou tu místnost plnou mužů a típne cigaretu do popelníku s o něco větší silou, než by bylo nutné. „Možná tomu nebudete věřit, ale ne každá dívka chce být jen hospodyní nebo matkou. Být ženou je víc než jen to. Když dáte malé holčičce panenku, která vypadá jako mimino, bude si hrát na maminku. Ale když jí podáte něco takového,“ – zvedne Bild Lilli – „může si hrát, že je mladá, nezávislá žena. Možná si bude představovat, že jde do své kanceláře nebo na rande, ale rozhodně si nebude hrát na vyměňování plínek a tlačení kočárku.“

Ignoruje Elliotovo obočí, které s každou její větou povylézá o něco výš. Očividně jim to bude muset podat po lopatě. „Zamyslete se nad tím, jak hodně se od konce války změnil svět. Chcete si tipnout, co se stalo, když se vojáci vrátili domů do náruče svých milovaných ženušek? Já vám to povím – začali ve velkém vyrábět děti. Uvědomujete si, kolik se v roce 1946 narodilo dětí?“ Přednese otázku a rovnou na ni odpoví. „Přes tři miliony. A to číslo od té doby každý rok roste. Naše populace za poslední desetiletí doslova explodovala. Právě teď žijí v této zemi miliony holčiček ve věku od tří do deseti let. Za rok jich bude ještě víc. Spousta už jich je na miminkovské panenky prostě velká, ale jiné hračky pro ně nejsou. Panenkou, se kterou se budou moct identifikovat, můžeme zaplnit obrovskou díru na trhu.“ Přejede všechny přítomné nesmlouvavým pohledem.

Elliot jí věnuje obdivný úsměv, protože ačkoli si zatím není nápadem na novou panenku tak jistý, dokáže ocenit Ruthinu racionalitu a musí uznat, že našla něco, na čem by se dalo vydělat.

„Pánové,“ řekne. „Sedíme na zlaté žíle, a ano, ta zlatá žíla má čirou náhodou prsa.“

Jack se napřímí. „Vy to myslíte vážně? Fakt chcete, abychom vyráběli takovouhle panenku pro malé holky?“

„Přesně tak.“ Ruth vyndá z kapsy novou krabičku winstonek a rychle strhne celofán, jako by bez cigarety nedokázala vydržet už ani vteřinu. „Je to milionový nápad, jaký tu ještě nebyl.“ Slyší svůj sebejistý hlas, ale zároveň si dobře uvědomuje, co všechno by se na takové panence mohlo pokazit. Ví, kolik času a pracovních hodin, o penězích nemluvě, bude potřeba na realizaci. Jestli se mýlí a nápad selže, co to bude znamenat pro budoucnost Mattelu? Co to bude znamenat pro ni? Bude se jí celý průmysl smát a říkat si: Něco takového mohlo napadnout jen ženskou?

Tady samozřejmě každý ví, že bez Ruth by Mattel neexistoval, ale pro vnější svět je jen Elliotova manželka. Možná si lidé myslí, že vede účetnictví a vyřizuje telefony. Nevidí tu práci v zákulisí, kterou odvádí, všechny ty obchodní manévry a složitá jednání. Vždyť ani nemá jmenovku na dveřích. Název Mattel vznikl jako kombinace jména bývalého obchodního partnera Harolda „Matta“ Mattsona a Elliotova jména: Matt a El. Panenka by byla hmatatelným výsledkem její vlastní práce, mohla by o ní říct: Podívejte, to jsem udělala. Ruth má v sobě něco, co takové uznání potřebuje, a navzdory pochybnostem je připravena to s panenkou risknout.

„Bylo by bláznovství prošvihnout něco takového,“ řekne a dál kuje železo. „Tohle je naše šance vytvořit na trhu nový segment, na který si zatím nikdo netroufl. Nikdo ani neví, že existuje.“

Jack zvedne věšteckou kouli. Zatřese jí, podívá se na ni a vzdychne. „Mé zdroje říkají ne.“ Místností proběhne vlna smíchu. „Promiň, Ruth, je to zajímavý nápad, neobvyklý, ale vývoj takové panenky by nás stál celé jmění.“ Pokrčí rameny. Případ je uzavřen. „Pojďme dál.“

Po schůzi jde Ruth do Jackovy kanceláře, která je hned vedle té její. Stojí ve dveřích s Bild Lilli v jedné a čerstvě zapálenou cigaretou v druhé ruce. Jack má v kanceláři uklizeno. V rohu stojí kredenc plná lahví luxusního alkoholu, uprostřed na podlaze leží medvědí kožešina. Jack se na ni občas natáhne, aby si srovnal záda nebo si dal šlofíka, kterého pokládá za důležitou součást kreativního procesu – ale pokud by při spánku přistihl své techniky, pořádně by je sepsul.

Ruth si odkašle a Jack zvedne hlavu od rýsovacího stolu. „Proč jsi tu panenku zamítl tak rychle?“

„Proč? Proto.“ Nic víc, jako by to na vysvětlenou stačilo.

„Nechápeš, co ta panenka představuje? Vyzařuje z ní jiná energie.“

„Jo, vyzařuje z ní sex.“ V ruce drží kovové pravítko a mává jím jako mečem.

Ruth mlčí. Musí na to chytře. Pokud má panenka uspět, potřebuje Jacka na své straně. Ostatní ho poslechnou, včetně Elliota. Před rokem, když Jack do Mattelu přišel, představoval závan svěží energie, veselý hopsající míček. Má v sobě dětskou hravost, kterou potřebovali. Jack a Elliot se pustili do vymýšlení hraček a vytvořili celou hromadu hracích skříněk, plastových pistolek a dalších zázraků, jež se točily, vířily a hlavně se skvěle prodávaly.

„Na něco se tě zeptám,“ řekne Jack. „Když jsi byla malá, hrála by sis s takovou panenkou?“

Ruth zná odpověď. Nemusí ji hledat. „Ne, ale jen proto, že jsem si s panenkami nikdy nehrála.“ Byla to pravda. Panenky jí připadaly zbytečné, jako ostatně většina hraček. Pokud měla zájem si s něčím hrát, tak jedině s bratrovou dřevěnou stavebnicí. Z té mohla něco postavit a pochlubit se výsledkem svého snažení. Ví, jak je ironické, že zrovna ona pracuje v hračkářském průmyslu. „Ale my nemluvíme o mně,“ podotkne. „Mluvíme o celém segmentu populace, která nemá hračku, s níž by se mohla ztotožnit.“

„A ty si myslíš, že se ztotožní s takovou panenkou?“

„Víš, kolikrát jsem načapala dceru, jak se maluje mou rtěnkou a obouvá si moje lodičky? Holčičky se nemůžou dočkat, až budou dost velké, aby se mohly malovat a nosit krásné šaty. V tom spočívá genialita takové panenky.“

Ruth se málokdy pro něco nadchne, a nelze si to plést s chvílemi, kdy ji něco rozzlobí. Tu její stránku Jack také mockrát viděl. Ale teď je tak nadšená, že ho to donutí podívat se na panenku pozorněji. Odloží pravítko, natáhne ruku a gestem si hračku vyžádá. Ohne Bild Lilli v pase a posadí ji na kraj svého stolu. „Myslím, že jsem s tebou jednou chodil,“ řekne jí.

„Nedivila bych se.“ Ruth obrátí oči ke stropu.

Jack je Casanova, který zahýbá své ženě a tvrdí, že to tak mezi sebou mají. Od chvíle, kdy sem přišel, se postupně vyspal se všemi přítomnými ženami. Ruth nechápe, co na něm ty ženy vidí.

Jack zahýbe pažemi panenky. Svlékne jí šortky, aby prozkoumal mechanismus kloubů, a pak svetřík, aby se podíval na ramena. Ukroutí jí hlavu a nakoukne dovnitř.

„Tak co?“ zeptá se Ruth.

Jack pokrčí rameny a nasadí hlavičku zpět. „Je tu moc technických problémů.“

„Ježíšikriste, Jacku – navrhl jsi rakety Sparrow a Hawk pro armádu a teď mi budeš tvrdit, že si neporadíš s třiceticentimetrovou panenkou?“

„Má to být nějaká výzva?“ Říká to dotčeně, protože se ho to dotklo. Celá jeho kariéra stojí na pověsti skvělého inženýra, a kdyby válka neskončila, ještě stále by vyráběl raketové střely. Jack neměl v plánu stát se návrhářem hraček, ale věděl, že si musí najít nový směr. Z Mattelu se mu naštěstí ozvali dřív, než začali v Raytheonu propouštět. Teď si musel vydobýt nové místo a znovu dokázat své schopnosti. „Myslíš si, že je jednoduché navrhnout takovou panenku?“ odsekne.

„Nechápu, co je na tom tak těžkého.“

„Za prvé, podívej se na obličej.“ Vrátí panenku Ruth. „Je detailní a komplikovaný. Modré oční stíny, červené rty, růžové tváře – to žádný stroj neumí. Muselo by se to dělat ručně. Totéž platí pro vlasy. Jsou vpichované do hlavy. To by se také muselo ručně. Byla by moc drahá a upřímně řečeno mě nenapadá, který místní výrobce by si s tím vůbec věděl rady.“

„Co ji nechat vyrobit v zahraničí? V Japonsku?“ Prohlíží si jeho zavazadla v koutě, kufr a na něm pohozenou tašku na oblečení. Jack večer odlétá do Tokia, kde bude hledat výrobní možnosti pro mluvící náramkové hodinky. Než může něco říct, Ruth mu zase vrazí panenku. „Vezmi ji s sebou a podívej se, jestli by se tam nenašel někdo, kdo by ji dokázal reprodukovat.“

Jack sáhne do kapsy pro kompaktní páskový diktafon, bez kterého nikam nechodí, dokonce ani na záchod, protože právě tam ho někdy napadají nejlepší myšlenky. Stiskne tlačítko a nadiktuje do malé mřížky: „Podívat se na výrobu panenky. Pro Ruth.“ Zastaví nahrávání. „Uvědomuješ si, že šance jsou mizivé? A s mou schopností navrhnout třiceticentimetrovou panenku to nijak nesouvisí.“

Jejich pohledy se setkají a Ruth se pousměje. Tenhle chlapík kdysi seděl na přísně tajných schůzkách v Pentagonu, ale teď pracuje pro ni a ona mu dala za úkol navrhnout panenku. Panenku s kozama.

Moudrost skrytá v žiletkách

Jack sedí v letadle společnosti Pan Am – u okénka – a očima těká mezi výhledem na Tichý oceán a nohama letušky, která chodí uličkou sem a tam a občas se u něj zastaví, aby mu dolila víno. Takové jsou útrapy cestování první třídou. Ale je to fajn požitek. Zvlášť po třech týdnech klepání na dveře v Tokiu. Ústy tlumočníka, jenž se od něj nehnul ani na krok, Jack opakovaně líčil myšlenku na okopírování Bild Lilli, která japonským byznysmenům připadala nemravná. Už to chtěl vzdát, když narazil na firmu Kokusai Boeki Kaisha, jediného výrobce ochotného přijmout tak pikantní projekt – jejich slova, ne Jackova.

Než se večer vrátil do hotelu, trochu to oslavil. V Japonsku byla půlnoc, doma osm ráno následujícího dne. Věděl, že Ruth už bude v práci. Zavolal jí a sdělil jí tu skvělou novinu, a slyšel ji radostně tleskat až z Los Angeles. Povídali si jen krátce, protože jen první tři minuty stály dvanáct dolarů, ale i poté, co zavěsil, mu v uších zněla Ruthina slova: „Ty jsi to dokázal, Jacku. Já jsem to věděla. Rychle poleť domů. Máme spoustu práce.“

Ruth je teprve čtyřicet, je jen o deset let starší než Jack, ale stejně ji bere nějak mateřsky. Jistě, čas od času jí odmlouvá, ale zároveň touží po pochvale a uznání, jako by chtěl vyplnit prázdno, které v něm zanechala mlčenlivá a odtažitá matka – a vlastně i otec. Nedávno Jack vymyslel předprogramovanou harmoniku, ale Elliot namítl, že se až příliš podobá saxofonu, který právě vyvíjel. Ruth ale řekla, že je harmonika geniální, a Jack se z toho úplně rozzářil a jako by i povyrostl.

Po tom nočním telefonátu téměř nespal, ale to pro něj nebylo nic nového. Vlastně má své záchvaty nespavosti rád. Cítí se silnější než slaboši, kteří nedokáží fungovat, pokud nemají svých osm hodin spánku. Jemu se daří nejlépe, když spí čtyři hodiny, nebo ještě lépe tři. Jack ožívá ve chvíli, kdy televize dávno odvysílala hymnu a naskočil na ní monoskop. Jeho kreativita je na vrcholu. Nejlepší nápady vždycky dostal před úsvitem. Nebo po krátkém zdřímnutí, které nepočítá jako spánek.

Tu noc v hotelu přemýšlel nad tím, co všechno se mu v Japonsku podařilo. Našel výrobce panenky a teď už ji zbývalo jen navrhnout. Myšlenky mu v hlavě naskakovaly rychleji, než je stíhal kreslit do bloku s logem hotelu Imperial. Po prvním výtrysku inspirace zavolal na recepci a požádal o další papír a bourbon. Bar byl v noci zavřený a za peníze, které Jack utratil za jednu láhev, by si normálně mohl koupit celou krabici, nemluvě o 50 jenech navíc pro poslíčka, který mu ji přinesl. Ale na tom nezáleželo. Spokojeně upíjel, kreslil a snil.

„Ještě víno, pane Ryane?“ Letuška na něj mává dlouhými řasami.

Ženy to k němu přirozeně přitahuje. Prý vypadá jako Dean Martin. Má stejné tmavé vlasy, ale obličej spíš trojúhelníkový, se širokým čelem a špičatou bradou, která se zašpičatí ještě víc, když se usměje, jako například teď.

„Báječné,“ řekne a ona se k němu nakloní a znovu mu dolije skleničku.

Zatímco si Jack zapisuje telefonní číslo letušky, Ruth se v Los Angeles sešla s Charlotte Johnsonovou, jedinou módní návrhářkou ve městě, která se s ní byla ochotná setkat. Ruth zavolala sedmi dalším návrhářům, ale při první zmínce o šatech pro panenku jí řekli, že nemají zájem. Ve snaze sehnat aspoň někoho Ruth zašla do Chouinardova uměleckého institutu. Charlotte tam vyučuje, ale navzdory starému rčení, jež tvrdí, že kdo neumí, učí, je poměrně úspěšná. Je přitažlivá, vysoká a štíhlá, a než se stala majitelkou vlastní značky s obchodem na Sedmé avenue, bývala modelkou. Učit začala až po přestěhování do Los Angeles, kde si musela shánět novou klientelu. Charlotte se ale bude brzo rozvádět a potřebuje peníze navíc, což je jediný důvod, proč je vůbec ochotná uvažovat o melouchu pro Mattel.

Ruth teď sedí v Charlottině mrňavé kuchyni u zeleného umakartového stolu se dvěma nestejnými židlemi. Mezi nimi stojí popelník z lastury a dvě orosené sklenice limonády.

„Než začneme,“ řekne Ruth a vyndá z kufříku hromádku papírů, „potřebuji, abyste tohle podepsala.“

„Co to přesně podepisuji?“ zeptá se Charlotte. Má jemný, vysoký hlas, který zní, jako by pořád stála na špičkách.

„Jen nějaké formuláře ohledně konkurence. Dohoda o utajení a mlčenlivosti,“ vysvětlí Ruth.

Charlotte zvedne brýle, dýchne na skla a očistí je. Prolistuje si papíry a přijde jí, že taková opatření jsou absurdní. Komu by o tom vykládala? Rozhodně netouží prozrazovat svým kolegům, že je natolik zoufalá, aby vzala práci na šatech pro panenku.

Ale Ruth má své důvody. Louis Marx, zvaný „král hraček“, vlastní jednu z největších hračkářských firem v zemi, ale zčásti jen díky tomu, že krade nápady Mattelu a mnoha dalším. Jezdí na hračkářský veletrh, který se každý rok koná v New Yorku, aby se podíval, co dělá konkurence, a mohl to pak okopírovat a prodat levněji. Marx dokonce do Mattelu nasadil špehy, kteří tam přišli slídit pod záminkou hledání práce, takže opatrnosti není nazbyt.

Charlotte papíry podepíše a Ruth si to ještě pečlivě zkontroluje. Spokojená, že panenku dostatečně ochránila, sáhne do kufříku pro Bild Lilli. Protože tu její si Jack vzal do Japonska, půjčila si dceřinu, a teď ji s veselým „ta-dá“ ukáže Charlotte.

„No páni.“ Charlotte vezme panenku do ruky a posune si brýle, aby na ni lépe viděla. „Tohle jsem vážně nečekala.“

Ruth také nečekala takovou reakci. Předpokládala, že Charlotte – je přece žena – panenka okouzlí. Ona se ale tváří skepticky jako muži v Mattelu. Ruth usrkne limonádu a všimne si, že podle hodin v kuchyni zmešká dceřino představení, ale zatím nemůže odejít. Nejdřív musí Charlotte přesvědčit. Docházejí jí možnosti a potřebuje někoho, kdo pro panenku navrhne šaty. Vypráví Charlotte, jak objevila Bild Lilli a že Jack právě sehnal výrobce v Japonsku. „Samozřejmě si navrhneme vlastní verzi, aby panenka byla naše, ale tohle vám dá obecnou představu, o co usilujeme. Teď už musíme jen vymyslet, jak ji oblékneme.“

„Takže já mám navrhnout šaty? Pro tohle?“

„Ano, ale já nechci obyčejné šatičky pro panenku. Chci skutečně stylové, vysoce módní oblečení.“

Charlotte nad tím chvíli přemýšlí. „Takže vy z ní chcete udělat módní figurku. Něco jako ty papírové panenky…“

„Přesně tak!“ Ruth má pocit, že se konečně někam dostává. Charlotte aspoň pochopila koncept. „Vlastně jsem celou myšlenku na dospělou módní panenku založila na těch papírových. Moje dcera si s nimi pořád hrála.“

„I já jsem si s nimi hrála. Papírové panenky existují odjakživa.“

„Takže víte, jak jsou ty malé záložky choulostivé.“

„To je hrozné,“ přisvědčí Charlotte. „A šaty nikdy nedrží na místě. A pořád se trhají.“

„A je to jen kus papíru…“ Ruth zavrtí hlavou. „Je s tím stejná zábava jako s klackem. Ale představte si, že byste si mohla hrát s panenkou, která má opravdové šaty. Z těch nejlepších látek, se skutečnými knoflíky, zipy…“

„Počkat…“ Charlotte ji se smíchem přeruší a odhalí mezírku mezi předními zuby. „Knoflíky? Zipy? Na tak maličké oblečení je neseženeme. Neexistují.“

„Tak je vyrobíme.“ Ruth přece vlastní firmu plnou vynálezců. Když dokáží vyrobit pistoli na kapsle, proč ne zipy? „Vy je navrhnete a Jack vymyslí, jak je vyrobit. Věřte mi, je génius. Občas mi leze na nervy, ale je génius.“

Charlotte se opře na židli, založí si ruce na prsou a bubnuje prsty na rukáv halenky. „Zní to jako pořádně těžká práce.“

„Já vím.“ Ruth se rozhlédne po Charlottině malém bungalovu s předsíní s oprýskanými mexickými dlaždicemi a nábytkem z druhé ruky. „Ale postarám se, aby se vám to vyplatilo.“

Charlotte to zváží. Už několik měsíců se jí nedaří, musí šetřit na jídle a dělá jí starosti, z čeho zaplatí elektřinu a benzin do auta. Podle toho, kolik je Ruth ochotná zaplatit, by se jí možná o něco lépe dýchalo a v noci lépe spalo.

Prohlíží si Bild Lilli a Ruth mezitím balí kufřík a říká si, že jestli nebude moc hustá doprava, mohla by ještě stihnout začátek.

„Jak moc by se mi to vyplatilo?“ zeptá se Charlotte.

„Nevím – jak by se vám líbilo pět dolarů za hodinu?“

„Co takhle šest?“

„Domluveno.“

Charlotte se podívá na Ruth a usměje se. „Ta panenka je hodně zajímavá věcička, viďte?“

Když Ruth konečně vstoupí do auly střední školy, opona už je nahoře a hra V Brooklynu roste strom už je v půlce prvního jednání. V sále je tma a v paprscích světla u jeviště poletují zrnka prachu. Ruth a ještě jeden provinilý rodič, otec, který svírá plstěný klobouk, pomalu postupují uličkou a prohlížejí si hlavy okolo. Ruth nakonec zahlédne Elliota a svého syna Kena uprostřed třetí řady. Bokem se došoupe na prázdné místo vedle Elliota a pak na sebe ještě strhne pozornost vrzajícími panty sedadla. Ale aspoň je tu, aby mohla zatleskat, když Barbara v roli Katie Nolanové dozpívá „Look Who’s Dancing“.

„Rychleji to nešlo,“ pošeptá Elliotovi, než potlesk utichne. „Zpozdila se mi schůzka a byla dopravní zácpa.“ Barbara si jí všimne, usměje se a Ruth jí pošle vzdušný polibek.

„Vysvětli to své dceři,“ řekne Elliot a nespouští oči z jeviště.

Ruth mu chce říct: Ale aspoň jsem tady. Moje matka by neudělala ani to.

Když se Ruth narodila, její matka už měla devět dětí a k tomu manžela, který trávil většinu času u hazardních her. Ida Mosková ve svých čtyřiceti letech o další mimino nestála. Po šesti měsících toho měla dost. Tolik bylo Ruth, když ji Ida podala své nejstarší dceři Sarah a řekla: Tu máš, vezmi si ji. Vychovej ji. Sarah se právě vdala a měla věk na to, aby mohla být Ruthina matka, a přestože Ruth svou sestru milovala, neměnilo to nic na tom, že ji její vlastní matka nechtěla.

Teprve když Ruth poprvé držela v náruči Barbaru, došlo jí, čeho se její matka vzdala. Barbara byla krásná a okouzlující a byla její. Chovat v rukou vlastní dítě v ní probouzelo směsici emocí, nadšení i zoufalství. Přemýšlela, jak je možné nosit devět měsíců dítě, ochraňovat ho v sobě a pak se na něj jen podívat a říct: Ne, díky. Dejte ho pryč.

Kromě ryzí a neotřesitelné lásky neměla Ruth žádné přirozené mateřské schopnosti. Jak by mohla? Vychovala ji sestra, která pracovala stejně tvrdě, jako teď pracuje Ruth. Sarah vedla drogerii v Denveru s přidruženým limonádovým barem a na hraní s malou sestřičkou neměla čas. Ruth už odmalička nechtěla být přítěží, aby ji Sarah také neodložila. Dělala domácí práce, aniž by ji o to někdo žádal. Tahala pytle s odpadky na ulici a čistila záchodek samotářské mourovaté kočky, která se skoro pořád schovávala. V zimě odklízela sníh před domem, v létě sekala trávu, na podzim hrabala listí a na jaře sázela květiny. V deseti letech už rozbalovala zboží a doplňovala regály v Saražině obchodě. Být užitečná a pracovitá pro Ruth odjakživa znamenalo, že je hodná lásky, nebo přinejmenším toho, aby ji nevyhodili.

Když se Ruth narodila Barbara, musela začít od píky. Naučila se jí pusou prdět na bříško, musela si připomínat, aby ji houpala na kolenou a šišlala na ni, přestože se u toho cítila komicky. Dospělá žena dělala ťu-ťu a ba-ba, hrála si na schovávanou a tleskala si s dětskýma ručkama.

Neznamenalo to ale, že by Barbaru neměla ráda, a pozdní příchod na představení nijak nevyjadřuje, jak moc ji má ráda teď. Ruth sice není dokonalá matka, ale raději by se vzdala své ruky než kteréhokoli ze svých dětí.

Po divadle zajdou na oslavu do Barbařiny oblíbené cukrárny Punch & Judy. Elliot a Ken sedí na jedné straně kóje, Ruth a Barbara naproti nim. Ruth se podívá na nabídku a navrhne, aby si dali dohromady jednu Blbečkovu extázi – osm kopečků zmrzliny s osmi různými polevami nebo posypy: horkou čokoládou, máslovým karamelem, obyčejným karamelem, malinovým sirupem, žužu pěnou, třešněmi, oříšky a šlehačkou.

„Děti, víte, proč se tomu říká Blbečkova extáze, že jo?“ zavtipkuje Elliot. „Protože jen blbeček by to celé snědl sám.“

Zasmějí se tomu, a když jim tu horu zmrzliny přinesou, chopí se lžící. Ken tu svoji drží jako meč. „Do střehu,“ zavelí, nabere si zmrzlinu a pak udělá „Úúú“, protože ho studí celá hlava.

Když se Ken vzpamatuje, Elliot zaťuká lžící na sklenici s vodou. „A teď, dámy a pánové…“ Zvedne držák s ubrousky jako sošku. „Oscara pro nejlepší herečku ve středoškolském muzikálu získává…“ Odmlčí se a Ken zabubnuje na stůl. „Slečna Barbara Joyce Handlerová.“

Zatleskají a Barbara se zahihňá a stydlivě položí obličej na Ruthino rameno.

„Ukloňte se, slečno Handlerová,“ řekne Ruth a políbí ji na vlasy. „Byla jsi úžasná, miláčku. Prostě skvělá.“ Se rty stále přitisknutými ke dceřině hlavě Ruth vdechne vůni jejího šamponu a potom do sebe vtáhne celý ten výjev před sebou – všichni mají dobrou náladu, nikdo netrucuje, nikdo se nehádá. Vzácný okamžik. Od chvíle, kdy Barbara oslavila třinácté narozeniny a začala se pokládat za dospělou a chytřejší než máma, jí Ruth nedokázala v ničem vyhovět. Rozhodí ji i nejmenší drobnost. Je to jako hodit zápalku do suchých třísek. Teď je to ale zase Ruthina holčička, a když se Ruth zadívá na svou rodinu, vidí naprosté ztělesnění štěstí a spokojenosti.

Později večer, když se Ruth a Elliot chystají do postele, mu poví o setkání s Charlotte. „V jednu chvíli už jsem myslela, že mě odmítne,“ řekne a otočí se, aby jí mohl rozepnout perly. „Ale potom jsme, díkybohu, začaly mluvit o penězích…“

Zatímco mu líčí, jak probíhalo vyjednávání, a kartáčuje si vlasy, Elliot se převlékne do pyžama a nastaví si budík. Poslouchá, protože Elliot vždycky poslouchá, ale teď mu dělá starosti, co slyší.

„…a pak Charlotte konečně souhlasila. Není to úžasné?“ Protože Elliot mlčí, zastaví se s kartáčem v půlce vlasů. „Ty se ještě zlobíš, že jsem přijela pozdě?“ Barbara se přece nezlobila – tak proč by měl on?

„Ne, to ne.“ Zavrtí hlavou. „Děláš si legraci? Dnešek byl úžasný. Dlouho jsem děti neviděl tak šťastné.“

„Tak co se děje?“

„Překvapilo mě, že už jednáš s tou Charlotte. Jack ještě panenku ani nenavrhl. Nemáme pro ni ani jméno. Nepřipadá ti předčasné řešit její šaty?“

Ruth se usměje, jde k Elliotovi a sedne si vedle něj na postel. „Mám z toho dobrý pocit, Elliote. Říkej tomu třeba intuice nebo znalost trhu, ale důvěřuj mi. Vím, že ta panenka bude hit.“ Už si to spočítala a zanalyzovala trh ze všech stran. Ví, co dělá. „Copak to nevidíš? Šaty jsou jako žiletky.“

„Nerozumím ti.“

„Zamysli se nad tím. Na čem vydělává Gillette nejvíc peněz? Mám pro tebe novinku, na strojcích ne. Na žiletkách. Věř mi, skutečné peníze se neskrývají v panence. Budeme je mít z jejího šatníku.“

Velká, ale ne obrovitá

Elliot ještě panence tak zcela nevěří, ale teď, když Ruth získala Charlotte a Jack domluvil výrobu u KBK, se do toho mohou pustit. Ruth doufá, že se Elliot nakonec také nadchne, ale zatím jsou na to jen tři.

Většinou pracují po večerech, když Charlotte skončí v institutu a Ruth a Jack se postarali o svou běžnou práci, které nijak neubylo a ani neubyde. Ruth chodí ze schůze na schůzi a mezitím ji čekají hory papírů, obchodní telefonáty a spousta finančních záležitostí. Jack má sotva čas na oběd a dohlíží na více než dvě stovky inženýrů a vývojářů, jimž upravuje jejich návrhy, pomáhá řešit nedostatky a stará se, aby byl neustále dostatek nových hraček.

Panenka je ale jiná. Zatím si ještě ani nejsou jistí, co je na ní jiné. Možná je riziko příliš vysoké a potenciální zisk nepředstavitelný. Jestli se panenka osvědčí, budou z nich boháči. Zatím ale jen strkají peníze do konceptu s designem tak složitým, že ještě žádný takový nedělali. Jistě, mají Bild Lilli jako vzor, ale to je jen počáteční bod.

Každý z trojice má svůj vlastní jazyk. Jack je tu přes technické věci, Charlotte spíš přes estetiku a Ruth uvažuje čistě obchodně, i když se snaží přispět i svou kreativitou. Jack a Charlotte jsou nadaní umělci a dokáží své myšlenky vyjádřit pomocí nákresů. Tady je Ruth v nevýhodě. Jednou večer, když už byli zmoření hodinami práce, se ti dva rozchechtali nad Ruthiným pokusem nakreslit nohu panenky.

„Vypadá to, jako by ji někdo přejel náklaďákem,“ říkal Jack a smál se, až se za břicho popadal.

„Tohle má být noha?“ smála se Charlotte s rukou přitisknutou na hrudi.

„Jsou tam přece prstíky,“ vysoukala ze sebe Ruth a otírala si oči.

Jindy zůstávají vážní a vášnivě debatují o detailech jako barva vlasů a očí. Dokáží se celé hodiny dohadovat o odstínu laku na nehty, o plastu, který na panenku použijí, a kolik by měla mít kloubů. Zkoušejí vymýšlet jména – Miss Fashion Plate, Fancy Fashion Franny, Little Miss Model… Největší diskuze se ale týká anatomie panenky.

„No tak, Jacku,“ směje se Ruth, když jí Jack ukáže nákres, „musíš ta prsa udělat menší.“

„Dobře, tak jo.“ Jack obrátí list v bloku a trochu to pozmění.

„Ještě menší,“ žádá Ruth poté, co se podívá na nový nákres. „Myslím to vážně, Jacku. Pořád jsou moc velká.“

„S tebou není žádná legrace,“ opáčí Jack a zkusí to ještě jednou.

Brzo přijde večeře a na stole v zasedačce se povalují krabičky s čínou, z níž čouhají hůlky, a sáčky se sójovou omáčkou. Každý večer si objednávají pizzu, sendviče, hamburgery nebo čínu. Během jídla se Elliot přijde podívat, jak dlouho tu Ruth ještě bude.

„Jsem skoro hotová,“ ujišťuje ho.

„Takže ještě hodinu nebo dvě,“ řekne Elliot, ale nemyslí to zle, protože svou ženu zná a ví, jak snadno ztrácí během práce přehled o čase.

„Hele, Elliote,“ řekne Jack, „když už jsi tady, hodil by se mi mužský názor. Ruth si myslí, že jsou ta prsa moc velká.“

Elliot se podívá na Jackův nákres panenky zepředu a z profilu a zasměje se. „Jsou velká, ale ne obrovitá.“

„Vidíš,“ řekne Jack. „Nejsou moc velká.“

Po Elliotově odchodu zvedne Charlotte, dosud zabraná do práce, hlavu od Jackových mechanických nákresů. Mračí se. „Máme větší problém než prsa. Koukám se na ty rozměry. Dali jste jí pas, který by odpovídal šedesáti centimetrům.“

„Protože chceme, aby měla postavu tvaru přesýpacích hodin, ne? O to přece jde?“ Jack založil tvary panenky přibližně na postavě skutečné ženy, krásky ze své minulosti, která měřila metr sedmdesát pět, a přestože vážila pouhých padesát kilo, měla výrazné křivky.

„Jasně, ale podívejte se na tohle.“ Otočí blok, aby se oba mohli podívat. „Měří dvacet devět centimetrů, to je o centimetr méně než Bild Lilli. Je v šestinovém měřítku oproti skutečné ženě, ale zapomínáte, že nemáme látku, která by měla šestinovou tloušťku. Látka je prostě látka. Pokud chceme ušít něco s páskem, musíme počítat tloušťku látky plus zapínání. To znamená, že musíte ten pas udělat štíhlejší, než by bylo běžné, aby se vykompenzovala tloušťka látky. Jinak bude panenka vypadat objemně a neohrabaně.“

„Proč jsi to neřekla dřív?“ zeptá se Jack.

„Došlo mi to až teď. Na něčem tak malém pracuji poprvé.“

Pro všechny to bylo poprvé. Postupovali metodou pokusu a omylu. A poslední dobou to byly spíš omyly. Každý detail představoval výzvu. Při snaze vymyslet pro panenku vlasy si Jack málem vyrval ty svoje. Ať zkusil jakýkoli monofilament, všechny selhaly – některé při vpichování, jiné vstřebávaly vlhkost a plesnivěly, další nepřijaly barvu. Nakonec se Jack poradil s týmem chemiků ze společnosti Dow, který vyvinul speciální polyvinylidenchloridovou hmotu nazvanou Saran, a ta se konečně osvědčila. Další překážkou bylo sehnat správnou plastickou hmotu na hlavu, torzo, paže a nohy. Všechno bylo buď moc tvrdé, nebo moc měkké. Hráli si s tím několik měsíců, zahřívali a ochlazovali polyvinylchlorid a snažili se najít správnou kombinaci plastifikátorů. Ani teď nejsou přesvědčeni, že mají to pravé. Greiner & Hausser, výrobce Bild Lilli, v mnohém uspěl, ale Ruth, Jack a Charlotte chtěli svou panenku dovést o poctivých pár kroků dál.

Jack už třicet tři hodin nespal. Není unavený. Ani trochu. Je nadšený a všechny smysly má zbystřené. Jako by slyšel pět kilometrů odsud plakat dítě a viděl přes stěny své kanceláře auta uhánějící po bulváru Century. V nitru mu vibruje ostrá, horečnatá energie, která nepovoluje a z níž by normální člověk vyskočil z kůže. Ale Jack to má jinak.

Takhle se cítí, když se plně zabere do práce. Má to rád, veze se na té vlně, dokud trvá. Ví totiž, že po takovém přívalu následuje nekonečný pád, kdy energii najednou něco utne a on zůstane apatický a bez života. To prázdno popře všechny úspěchy, jichž předtím dosáhl. Tehdy vstoupí do dlouhého, temného tunelu a trvá mu celé dny, týdny, někdy i měsíce, než najde cestu ven.

Ale teď je dokonale živý a udělal práci za pět lidí. Stěny kanceláře jsou plné nákresů nohou, paží, krků. Připravil bokorys torza, vertikální průřezy, perspektivní náhledy. Stanovil body pro klouby. Pracuje na umístění podélných otvorů v nohách, které budou teleskopicky napojené na soustavu kolíčků ve spodní části nohou, aby mohla panenka s pomocí stojánku držet rovnováhu v různých polohách. Je potřeba udělat miliony rozhodnutí a Jackovi teď všechna naskakují v hlavě. Cítí se trochu šíleně, jako když doktor Frankenstein navrhoval své monstrum. Ale tahle panenka není monstrum. Kdepak, až s ní skončí, bude to bohyně.

Někdo klepe na dveře. Ginger, jeho sekretářka. Je vysoká, má výrazný, malinko zahnutý nos, husté hnědé vlasy a kyprý pas. Jackovi nepřipadá přitažlivá, proto ji ostatně najal, aby si usmířil svou ženu Barbaru po těch trablích se sekretářkou v Raytheonu.

Kéž by Ginger mohla napravit Jackovo rozbité manželství. Ví, jak je pro jeho ženu těžké zůstat za něho vdaná. Určitě by jí bylo lépe bez něj, a nebýt dvou malých dcerek, už by ji opustil. James J. Ryan přes své vlastní nespočetné aférky věří, že rozvod je smrtelný hřích, který by ho poslal přímou cestou do pekla. Jack svého otce zbožňuje a neustále touží po jeho uznání, takže rozvod – aspoň během otcova života – nepřichází v úvahu.

„Tohle právě přišlo z právního,“ řekne Ginger a podá mu štůsek papírů. „Ohledně licenčního ujednání s Greiner & Hausser.“

Jack si prohrábne vlasy a vzdychne. „Dobře, přečtěte mi to.“

Ginger mu přečte dvoustránkovou zprávu, která Jacka a Ruth nabádá, aby si s G&H vyjednali práva vytvořit panenku podle Bild Lilli. Jack poslouchá a kreslí si u toho další nohy. Vnímá každé slovo:

„…proto, pokud jde o porušení patentu vzhledem k marketingové propagaci této konkrétní panenky…“

Ginger mu seslal sám bůh – střeží přístup k němu a udržuje tajemství, o kterém sama neví. Nevinně zaznamenává vše, co padne na poradách, a pak mu to čte, a k tomu ještě všechny dlouhé oběžníky, novinové články, jež stojí za pozornost, i veškeré patentové formuláře, které je potřeba vyplnit. Ne že by Jack neuměl číst. Není negramotný. V dětství mu diagnostikovali slovní slepotu, což znamená, že si dokáže přečíst jídelní lístek, dopravní značky a dokonce i jednoduché fráze, ale slova pospojovaná do vět a odstavců mu nedávají smysl. Zamotává se do nich a nemůže se vymotat. Najednou vidí dvojitě, jako by mu nesloužily oči. Jindy se věty vlní nebo mu jednotlivá písmena připomínají nějaké symboly. Nikdy nepřečetl knihu od první stránky až k poslední, a kdyby si nedokázal chytře zorganizovat studijní skupiny, v nichž četli ti ostatní a pak mu o tom referovali, nemohl by vystudovat Yale. Přirozeně rozuměl všemu, co ostatní studenti chápali jen s velkou námahou. Už jako dítě dokázal vše vidět trojrozměrně. Narodil se pro techniku, odjakživa interpretoval svět jako propojené systémy a struktury. Díky tomu je vždy o pár kroků před ostatními.

„…a na základě mého předběžného šetření,“ pokračuje Ginger, „existují podstatné podobnosti mezi výrobkem G&H a naším zamýšleným výrobkem, pro který…“

Jack to celý život tajil a našel si cestičky, jak překážku obcházet. Omluvenka od lékaře, že má problémy se zrakem, mu umožnila složit zkoušky ústně, a Ginger mu teď jednoduše, aniž by cokoli tušila, usnadňuje život v Mattelu.

Nikdy se neptala, proč šéf trvá na tom, aby mu všechno četla. Udělá pro něj cokoli, co si řekne. Jack je první muž, vedle kterého se kdy cítila důležitá, a protože byla celý život pro muže neviditelná, má to pro ni větší význam, než on vůbec tuší. Na rozdíl od jejího otce si Jack pamatuje její narozeniny, a dokonce jí posílá květiny. A loni na Valentýna jí dal bonboniéru v krabici tvaru srdce. Jistě, dává takovou všem ženám ve firmě, ale přesto…

„Avšak,“ čte Ginger, „je nutné přihlédnout k původnímu provedení, a z toho důvodu bychom důrazně doporučovali…“

Dočte zprávu a dívá se, jak už se zase sklání nad rýsovacím stolem a nemůže se dočkat, až se vrátí k práci. „Vás ta panenka opravdu baví, viďte?“ prohodí Ginger.

„Děláte si legraci? Jsem v sedmém nebi.“ Zasměje se. „Vytvářím nejdokonalejší ženu na světě.“

„Takže podle vás je perfektní, co?“

„Bude, až ji dokončím.“

Za Ginger ještě ani nezaklapnou dveře a Jack už zkoumá a přepočítává své kalkulace. Aby dosáhl tvaru přesýpacích hodin a vyřešil problém s tloušťkou látky, musí oklamat oko, vytvořit optickou iluzi. Na papíře vypadají míry panenky absurdně: 99–46–84. Totéž platí pro její nohu. Kolik dospělých žen nosí velikost 34? Ale s většíma nohama by vypadala jako klaun. I ty nejmenší detaily se ukázaly být překážkou, například ruce. Jack se poradil se sochařem, aby je trefil co nejlépe, jenže pak přišla Charlotte a sdělila mu, že v šatech to nebude fungovat.

„Nevešly by se jí do rukávů. Nemůžeš jí udělat roztažené prsty. Musí být u sebe a úzké, takhle.“ Předvedla mu to.

„Počkej,“ řekl Jack. „Nehýbej se. Zůstaň tak.“ Charlotte měla krásné ruce. Jak to, že si předtím nevšiml, jak dlouhé, špičaté a elegantní jsou její prsty? Sáhl pro polaroid a zachytil její ruce ze všech možných úhlů. Pak se znovu sešel se sochařem a řekl mu: „To jsou ty pravé ruce. Takové chci.“

Když do kanceláře vstoupí Ruth, aniž by se obtěžovala zaklepat, je Jack ztracený v myšlenkách. „Napadlo mě jméno. Co říkáš na Lady? Panenka Lady.“ Usmívá se a záda má napřímená. „Je to jednoduché a k věci.“

„Lady?“ zasměje se Jack a strčí si tužku za ucho. „Jako Lady a Tramp?“

„Sakra.“ Ruth svěsí ramena. Proč musí být všechna dobrá jména zabraná a proč je to tak těžké? Namáhá si hlavu, prochází všechny možné zkratky a všechny představitelné kombinace. Nic jí nevyhovuje. Ruth pohlédne na Jackův rýsovací stůl. „Ukaž mi, na čem pracuješ.“

„Snažím se dokončit podobu obličeje.“

Ruth se nakloní blíž. Bild Lilli má přísný výraz s nádechem mazanosti a hravé nezbednosti, ale Jack navrhuje královnu krásy.

„Je až moc hezká,“ namítne Ruth.

„Nikdo nemůže být až moc hezký.“

„Takhle hezká být nemůže,“ trvá na svém Ruth. „Musí být přitažlivá, to ano, ale nemůže být tak krásná, aby se s ní holčičky nedokázaly ztotožnit. Měly by se v ní vidět. O to tu jde. Holčičky se na panenku musí podívat a představit si své budoucí já.“

„Ale ten nos,“ řekne Jack. „To je přece pěkný nos.“

„No právě. Až moc pěkný.“

„Předpokládám, že rty se ti zdají až moc našpulené.“

„Vlastně ano. A lícní kosti má moc vysoké.“

„Ještě něco si přeješ pokazit?“

„Jo. Když už jsi v tom, uber na řasách. Jsou moc svůdné.“

„Ale prd, svůdné.“

Ale poslechne ji, protože oba chápou, že při spolupráci je potřeba občas ustoupit. Navzájem si postrkují a předkládají své nápady a doufají, že ten druhý uvidí jejich genialitu. Je to tanec a jim nevadí, když si občas šlápnou na nohu. Mají až nadpřirozenou schopnost pracovat jako jeden člověk, harmonizovat spolu a vzájemně stavět na svých představách. Když Jack navrhne, že by panenka měla umět stát, ona navrhne, aby pro ni vytvořili stojánek, a on vymyslí takový, který je téměř neviditelný. Když jí Jack chce dát dlouhé vlasy, Ruth je chce mít svázané do ohonu na temeni hlavy. Přidávají další a další šprušle na žebřík, až se z toho stane závod na vrchol, protože Ruth Handlerová a Jack Ryan jsou rození závodníci.

Růžová síla

1957

Ruth na konci dalšího dlouhého dne vyjíždí z parkoviště u Mattelu v novém růžovém kabrioletu Thunderbird, který v červnu dostala od Elliota k devatenáctému výročí svatby. Nechal jí ho na zakázku nalakovat v barvě, kterou si vybrala. Ne že by růžová byla Ruthina oblíbená barva – ale sestra ji už kdysi naučila, že podnikatelka musí být uvnitř tvrdá jako diamant a na povrchu stále vypadat žensky. „Když budeš působit moc tvrdě,“ řekla jí Sarah, „budeš mužatka a nikdo s tebou nebude chtít pracovat. Ale kdybys byla zase moc měkká, udělají si z tebe rohožku. Takhle jim to nebude jasné. Nebudou vědět, co si o tobě mají myslet. Zůstat v rovnováze mezi těmito dvěma stránkami bude tvá tajná zbraň.“ Ruth si vzala sestřina slova k srdci a také se dívala, jak si Sarah nechává od mužů otevírat dveře a nosit krabice a vůbec všechno, co jim pro ženu připadalo moc těžké. Sarah uměla dokonale vyjednávat s prodavačem – smála se u toho, ale hlas měla nesmlouvavý. Oblékala se elegantně a slušně, ale nikdy nezapomněla na jasně červenou rtěnku. Až do samého konce. Ruth bolestivě bodne u srdce – je to už deset let, ale sestra jí stále chybí. Právě kvůli Sarah nosí Ruth každý den perly a každý týden si udělá čas na manikúru, bez ohledu na to, jak moc je zaneprázdněná.

Za čtyřicet pět minut vjíždí na dlouhou příjezdovou cestu svého domova na Duxbury Circle v Beverlywoodu. Je to velký dům na samém vrcholu Beverly Hills. Koupili si ho v roce 1955 po svém prvním velkém úspěchu, kapslovém kulometu Burp Gun, jehož se hned první rok prodalo přes milion kusů. Tehdy se poprvé cítili jako boháči. Brány k úspěchu se otevřely a nutno přiznat, že to tehdy trochu přehnali. Najednou se ocitli v první lize. Měli finančního poradce, životní pojistky – cítili se tak dospěle. Těžko se odolávalo svobodě koupit si cokoli, co se jim zalíbilo ve výloze. Ruth, která předtím kupovala konfekci v obchoďáku, začala chodit do exkluzivních losangeleských butiků a pořídila si hned několik kostýmů od Chanelu. Elliot si koupil ten Mercedes-Benz, který vždycky chtěl. Začali cestovat první třídou a na rodinnou dovolenou létali do Londýna a Paříže. Najali řidiče, který vozil děti do školy a domů; zčásti proto, že na to sami neměli čas, ale Elliot se také bál únosců, protože teď byli bohatí. A pak si samozřejmě koupili dům, který vzápětí rozebrali až na kostru a kompletně přestavěli. Navrhl ho Elliot a dal mu okna od podlahy až ke stropu a spoustu zakázkových dřevěných prvků. Magazín Better Homes and Gardens dům nazval moderním divem. Architectural Digest jej zhodnotil jako nápaditý. Točité schodiště se vinulo kolem skutečného dubu, který sahal až do patra a na větvích měl dřevěné ptáčky. Žádný podobný dům nikde jinde neexistuje, a rozhodně se nepodobá domu, v němž Ruth vyrostla v Denveru. Prkenný přízemní domek měl jen dva pokoje a maličkou verandu, na kterou se šlo po třech polorozpadlých dřevěných schodech.

Slunce brzo zapadne, nebe už je červeně a oranžově pruhované a vrhá na střechu hřejivou záři. Velký pozemek kolem domu lemují palmy, fíkovníky a granátovníky a vzadu je bazén, který teď Ruth skoro nevyužívá, protože jí panenka zabírá veškerý čas.

Pracují na ní už přes rok a Ruth se dávno vzdala naděje, že by ji představili na letošním veletrhu hraček. Nejsou ani náhodou připravení. Jack má problém s jamkami pro pažní klouby. Navíc pro ni stále ještě nemají jméno: Molly Model, Make-Believe Belinda – každý nový návrh je horší než ten předchozí. Navzdory překážkám je ale práce na panence magická a zcela stravující. Každé drobné vítězství je tvrdě zasloužené a vykoupené mnoha neúspěšnými pokusy. Když se Jackovi konečně podařilo vymyslet správně se pohybující kyčle, když dosáhli správně vpíchané linie vlasů a vykoumali perfektní klenutí nohy, tak akorát vysoké, aby na ně sedly Charlottiny pantoflíčky, slavili, jako by vyhráli světový šampionát. Nejednou otevřeli šampaňské a připili si z papírových kelímků a hrnků na kávu.

Ale pak jsou tu dny jako tento. Ruth přijela domů pozdě, protože dnes odpoledne přišla první zásilka prototypů. Měli obrovskou radost a nemohli se dočkat, až otevřou krabice. Jenže když Jack vybalil první panenku, oněměli. Co tlumočník v KBK řekl? Panenka měla japonské oči, ale to nebyl jediný problém. Výrobce použil špatný plast a naprosto nepochopitelně udělal panence bradavky. Jack se je pokusil oškrabat švýcarákem a málem při tom panence upiloval ruce. Ruth mohla být doma už před hodinou, kdyby nemusela volat tlumočníkovi a KBK a celé to nadělení řešit.

Ruth byla vždycky zvyklá pilně pracovat, ale co začala s panenkou, je všechno ještě intenzivnější. V práci končívala kolem páté, nanejvýš šesté, a práci si nenosila mimo kancelář. Vždycky dbali na to, aby povečeřeli jako rodina. Jednou nebo dvakrát týdně Ruth chodila hrát tenis nebo šla s přáteli na oběd. Teď ani netušila, jak to vypadá s jejich smíšenou čtyřhrou. To se během několika uplynulých měsíců vypařilo spolu se zbytkem jejich společenského života. Kvůli své zaneprázdněnosti Ruth minulý týden zmeškala Barbařiny třídní schůzky. Úplně jí to vypadlo z hlavy. Požádala sekretářku, ať učitelce pošle květiny a omluvu. Spíš je ale měla poslat Barbaře, které z toho bylo tak trapně, že druhý den ani nechtěla jít do školy. Ruth zmeškala i jeden z Kenových klavírních koncertů, ale s tím se nedalo nic dělat – musely s Charlotte shánět látky. Ruthin život teď není moc vyvážený, ale je to jen dočasné, než se podaří uvést panenku na trh.

Ruth vejde hlavními dveřmi, odloží kabelku na mramorový stolek v hale a prolistuje poštu. Vyklouzne z podpatků a měkce našlapuje bolavýma nohama přes obývací pokoj, kde se poslední sluneční paprsky odrážejí od víka klavíru. Na krytu klaviatury jsou vidět otisky Kenových prstů. Elliot a děti v jídelně dojídají večeři.

„Omlouvám se,“ zavolá na ně Ruth. „Zase jsme měli krizi.“

„Čekali jsme tak dlouho, jak to šlo,“ řekne Elliot a omluvně pokrčí rameny. „Nevěděl jsem, kdy přijdeš. Edna ti to udržuje teplé.“

Ruth přikývne a svalí se na své místo u stolu. Je plný učebnic a domácích úkolů, jako by děti ani nečekaly, že přijde včas a povečeří s nimi.

„Jak bylo ve škole?“ zeptá se Ruth neadresně, odstrčí knihy a opře se lokty o stůl.

„Nechci o tom mluvit,“ řekne Ken a pošťuchuje po talíři hrášek.

„Neměli jste dneska ty testy?“

„Říkal jsem, že o tom nechci mluvit.“ Ken pustí vidličku a ta cinkne o talíř.

Málokdy je takhle mrzutý. Ken se pilně učí, nosí nakrátko ostříhané vlasy, silné brýle a občas ho potrápí akné. Ruth si o něj dělá starosti. Je samotář. Je víc introvertní než jeho starší sestra a naštěstí je také méně náladový. Většinou.

„Dětem už chybíš, Ruthie.“