Olivia Hayle 

Tajně s šéfem 

Originální název: Think Outside the Boss 

Vydáno u Theresia Publishing AB, 2022 

Překlad Marie Dupalová 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

Copyright © 2021 Olivia Hayle, Theresia Publishing AB, 2022 

All rights reserved. 

Translation © Marie Dupalová, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

Vydání první 

ISBN 978-80-279-2138-6 

ISBN 978-80-279-2139-3 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Mým rodičům. 

Sice jim nikdy nedovolím moje milostné romány číst, ale přesto jsou mými největšími fanoušky. 

1 
FREDDIE 

Zrovna se probírám letáky a nevyžádanou poštou, když vtom přejedu prsty po tlusté zlaté obálce. Zepředu je na ní roztaženým černým písmem napsaná moje adresa, navíc ručně, ale není u ní jméno. V hlavě si procházím seznam kamarádek, které by se mohly vdávat… ne, ne a ne.

Se zlatou obálkou v ruce se usadím na kuchyňskou židli a prohlédnu si ji z druhé strany. Tam se vyjímá pečeť z černého vosku, do níž je obtisknutý obrys masky, jakou lidé ve filmech nosí na luxusních maškarních plesech. Nic takového mi ještě nikdy nepřišlo.

Jestli je tohle nějaké obchodní sdělení, tak to rozhodně bude firma na úrovni.

Mohl by to být dopis pro předchozího nájemníka? Já v téhle garsonce bydlím teprve měsíc. Radši bych si to měla ověřit… Otevřu obálku kuchyňským nožem a vytáhnu z ní pozvánku z tvrdého papíru potištěnou zlatým písmem.

Vážená paní Rebecco Hartford, 

přichází nový měsíc a s ním i šance prozkoumat nové hříchy. Přidejte se k nám příští sobotu v deset hodin večer v hotelu Halycon. Přiložená maska vám poslouží jako vstupenka, vezměte si ji tedy prosím na sebe.

Nezapomínejte, že v diskrétnosti je kouzlo, v mobilních telefonech už ne (žalobníčky nemá nikdo rád) a že v krajkách vypadá každý lépe. A nejlépe vypadá odstrojený. To bychom ale předbíhali…

S nefalšovaným potěšením, 

Váš Pozlátkový salon 

Ach bože.

Pozvánku si musím pročíst dvakrát, abych zachytila všechny dvojsmysly.

Pozlátkový salon? Odstrojený vypadá každý lépe? Rebecco Hartford, ty jsi ale ďáblice!

Tohle bude nejspíš ten nejlépe propracovaný kanadský žertík, jakého jsem kdy byla obětí. Nahlédnu do obálky a vytáhnu z ní masku potaženou jemným černým hedvábím. Zdobí ji dvě peříčka, která se stáčejí nad otvory pro oči jako obočí. Spodní polovina je poseta černými kamínky a na okraji masky se vyjímá ozdobný zlatý nápis. Rozkoš nás spojuje.

No dobře.

Možná že to kanadský žertík nebude.

Otevřu laptop a do vyhledávače napíšu název Pozlátkový salon. Najdu hned několik článků, které o této organizaci vyšly, ale u žádného z nich nejsou fotografie. Otevřu odkaz s titulkem „Noc v exkluzivním klubu rozkoše“.

Čím dál čtu, tím víc na obrazovku valím oči. Pozlátkový salon je údajně jedním z nejexkluzivnějších tajných spolků v New Yorku, a to hlavně proto, že jeho členové si nepřejí být viděni, slyšeni, a už vůbec ne fotografováni. Tento klub svým zámožným klientům, kteří za členství mnohdy platí přes dvacet tisíc dolarů ročně, zaručuje naprostou anonymitu.

Sjíždím dolů a očima prolétávám jeden neuvěřitelný odstavec za druhým.

Pravidla jsou prostá. Pozvánku nedostane nikdo, kdo není bohatý, krásný nebo obojí zároveň. Kdokoli, koho v klubu chytí s telefonem, je okamžitě vyloučen… a na večírcích v Pozlátkovém salonu mají veškerou moc ženy. Proslýchá se, že těchto akcí se účastní vysoce postavení politici, miliardáři a mediální magnáti, jenže autor článku nedokázal najít nikoho, kdo by s ním byl o klubu ochotný mluvit. Tohle bude ve vyšších vrstvách Newyorčanů jediné místo, které se nechlubí tím, kolik slavných osobností k nim chodí.

Zavřu laptop a zahledím se na masku a pozvánku ležící na konferenčním stolku. Kdo je Rebecca Hartford a jak se jí povedlo dostat na takový večírek pozvání? Majitelka bytu se mi zmiňovala, že předchozí nájemnice dostala práci v Hongkongu, vím tedy jistě, že odjela ze země. Kontaktovat ji ohledně pozvánky nepřipadá v úvahu.

Co kdybych na ten večírek šla já?

Při té myšlence se pousměju. Tajná sexuální párty pro bohaté? Já nejsem ani bohatá, ani královna večírků. O sex bych ovšem zájem měla. Už je to poměrně dlouho, co jsem…

Nad čím to tady vůbec přemýšlím? Samozřejmě, že tam nepůjdu.

Pozvánku i masku hodím do koše. Víko se za nimi zavře s rozhodným klapnutím. Já mám přece jiné věci na práci, jako například připravovat se na nejdůležitější stáž svého života. Tak tvrdě jsem pracovala, abych se kvalifikovala do programu firmy Exciteur Global pro mladé profesionály, a v pondělí se konečně jdu zaučovat.

A do té doby toho musím spoustu stihnout.

Koupit si troje nové silonky k novému elegantnímu oblečení do kanceláře. Vybalit poslední stěhovací krabice. Domluvit si schůzku na dopravním inspektorátu, aby mi řidičák převedli ze státu Pensylvánie do New Yorku.

Tajný erotický večírek nikde na seznamu nemám.

Vydržím to necelou hodinu (a jednu další vybalenou krabici), než obálku z koše vylovím. Postavím se před zrcadlo v koupelně a nasadím si černou masku zdobenou peříčky.

Vypadám poměrně hezky. Na ramena mi padají husté, tmavé vlasy, kterých mám díky matčině italskému původu víc než dost. Vysoká nejsem, ale já o sobě ráda říkám, že jsem prostě drobná. Oči mám kalně zelené. Nepsali náhodou, že člověk musí být bohatý nebo krásný, aby se mohl večírku zúčastnit?

Zatáhnu si za vytahané staré tričko a vytvořím si na něm výstřih do véčka. Jelikož mám neobvykle velké poprsí, žádné odvážné oblečení nikdy nenosím. Právě jsem si ovšem vybalila ty černé šaty, co jsem loni ulovila ve výprodeji. Ty s tím hlubokým výstřihem… Dokázala bych je přesvědčit, že jsem Rebecca Hartford? Nebo že jsem dostatečně krásná na to, aby mě pustili dovnitř?

„Jedno drobné dobrodružství, než mi v pondělí začne to velké,“ přesvědčuju svůj maskovaný odraz v zrcadle.

*** 

Jednou jsem někde slyšela, že ženy mají tři úrovně sprch. Při sprše první úrovně si jen umyjí tělo. Při té druhé si myjí tělo i vlasy. Ta třetí? To je sprcha předtím, než žena vyráží na rande. Při takové sprše si holí, drhne a hydratuje pomalu celé tělo.

Dnes jsem zjistila, že existuje ještě čtvrtý typ sprchy. Pracovní název: „Pomoc, jdu na tajný večírek s orgiemi“. Čtvrtý typ má spoustu společných aspektů s třetím typem, například holení a zběsilé drhnutí, navíc ovšem zahrnuje ještě několik minut panikaření na podlaze sprchy.

Neustále si opakuju to, co jsem si přečetla na internetu. Že na těchto večírcích mají veškerou moc ženy. Když se mi tam nebude líbit, tak odejdu. Hotel Halycon patří mezi nejlepší hotely ve městě. Nevyrážím přece do sídla nějakého zločineckého syndikátu.

Nebo si to aspoň namlouvám.

Když k hotelu dorazím, už je skoro půl jedenácté. Mířím k recepci a vysoké podpatky mi cvakají o podlahu. Pozvánku i masku mám bezpečně uložené uvnitř psaníčka, abych je mohla v potřebnou chvíli vytáhnout a prokázat se jimi.

„Dobrý večer, slečno,“ pozdraví mě jeden ze členů personálu. Pohled mu na okamžik slétne k hlubokému výstřihu mých černých šatů.

A přesně proto takové oblečení nikdy nenosím.

Muž začíná od krku rudnout. „Jdete na soukromý večírek?“

Přitáhnu si kabát k tělu. „Ano.“

„Výtahem po vaší levici,“ ukáže mi, „a pak do třicátého druhého patra. Dobře se bavte, slečno.“

„Děkuji.“ A protože nedokážu odolat, tak dodám: „Mám to v plánu.“

Výtahem jedu sama a očima sleduji naskakující počet pater na displeji. To se ukázalo být spolehlivou metodou, jak udržet strach z výšek pod kontrolou. Soustředím se na patra, jimiž projíždím, a než se naděju, je po všem. Ale stejně si při výstupu z výtahu úlevou oddechnu.

Je to tady, Freddie.

Nasadím si masku a zavážu hedvábnou stužku. Ignoruju přitom, jak mi srdce nervozitou buší jako o závod. Výjev, který se přede mnou ukáže, působí až neobyčejně normálně. Vylidněná chodba a otevřené dveře, u nichž stojí hezká žena v tmavých šatech. Z její tváře vyzařuje klid a profesionalita.

Zastrčí si do podpaží iPad, který doteď držela v rukou. „Vítejte, madam.“

„Děkuji.“

„Jedno vystoupení už skončilo, ale další by mělo každou chvíli začínat.“

Přikývnu, jako bych přesně věděla, o čem mluví. „Skvělé, díky.“

Natáhne ruku a s očekáváním na mě hledí. „Ach, ano,“ řeknu, sáhnu do kabelky a vytáhnu pozvánku. Hlavně, ať po mně nechce prokázat totožnost…

Ale žena si pozvánku jen zběžně prohlédne a znovu se na mě usměje, tentokrát o něco přátelštěji. „Vítejte, slečno Hartford. Po příchodu nezapomeňte vpravo odevzdat telefon.“

„Jistě.“

Odtáhne závěs visící ve dveřích. Hned mě překvapí, jak ostře atmosféra v potemnělé, zakouřené místnosti kontrastuje s jasně osvětlenou chodbou. Vevnitř něco visí ve vzduchu. Těžká vůně, připomíná mi magnolii a vonné tyčinky.

Uvnitř mě přivítá muž oblečený jen v černých společenských kalhotách a kravatě. Širokou hruď má vystavenou všem na odiv. „Pověsím vám kabát, slečno.“

„Ano, děkuji,“ přikývnu a setřesu kabát z ramen. Muž ho pověsí a vrátí se ke mně s nataženou rukou. „Ach! No jistě.“ Podám mu svůj telefon.

Muž mi odpoví chápavým úsměvem. Zjevně se mi nervozitu nedaří skrývat tak dobře, jak jsem si namlouvala. „Telefon vám schovám sem,“ vysvětluje a otevírá u toho jednu ze stovky identických bezpečnostních schránek. „Kód se generuje automaticky a vytiskneme vám ho na stvrzenku… tady máte. Znáte ho jen vy, tak ho neztraťte.“

„Dobrá,“ zamručím si pod vousy. „Výborně.“

Muž mi věnuje další povzbudivý a tentokrát i mírně pobavený úsměv. „Užijte si to a pamatujte, že kdybyste v nějakou chvíli potřebovala pomoct nebo jste měla jakékoli dotazy, můžete se na nás obrátit.“

„Děkuji.“

Pevně sevřu své psaníčko a vejdu ho hlavního prostoru. První dojmy mě zasahují v záblescích. Bílá krajka a vysoké podpatky. Černé hedvábné závěsy visící ze stropu. Muži v dokonale padnoucích oblecích a maskách.

Lidé se baví mezi sebou, někteří vestoje, někteří usazení na pohovkách. Kolem projde nádherná žena v prádélku, v luxusním a působivém kompletu s podvazky a nadkolenkami.

„Šampaňské, madam?“ nabídne mi číšník s tácem naloženým vysokými sklenicemi. Stejně jako muž u šatny je bez košile.

„Ano, díky,“ zamručím. Jako ve snách se udiveně se proplétám tlačenicí lidí a mám pocit, že některé účastníky večírku poznávám. S maskami je těžké rozpoznat obličeje, není to však nemožné, a několik lidí už navíc masky zcela odložilo. Zahlédnu moderátorku zpráv, kterou jsem mnohokrát viděla v televizi. Vysoký muž se širokými rameny je zcela jistě fotbalista. Kdybych se o sport víc zajímala, určitě bych si jeho jméno vybavila, ale takhle si musím vystačit s kradmými pohledy jeho směrem. Podél celé jedné stěny jsou vyskládané lahve šampaňského se zlatou etiketou.

Tohle je bohatství, jak jsem ho nikdy nezažila. Je to hřiště zámožných, je to případová studie toho, jak se boháči společně baví.

A pak to uvidím.

To vystoupení.

Uprostřed místnosti stojí vyvýšené pódium. Oproti tomu, co se na něm děje, vypadá naše středoškolské provedení Macbetha naprosto amatérsky. Dvě ženy v prádle obcházejí okolo muže usazeného na židli. Ten má ruce za zády spoutané. Jedna z žen mu majetnicky přejíždí nehty po vypracované hrudi, ta druhá ho hladí dlaní po holém stehně.

Nemůžu z té scény spustit oči.

Ale hosté Pozlátkového salónu všude kolem mě dál konverzují, oblečení nebo částečně (či úplně) nazí, jako by si před námi tři lidé právě neužívali velice veřejnou předehru.

Kolem projde maskovaná žena po čtyřicítce táhnoucí za sebou za kravatu muže. Věnuje mi vítězoslavný pohled. „V dalším vystoupení prý budou používat i pyrotechniku,“ oznámí mi.

Odpovím jí mdlým úsměvem. „To na tomhle večírku přesně chybělo. Oheň.“

„Ty se mi líbíš!“ zavolá na mě přes rameno. „Klidně se k nám pak přidej!“

Přidat se k nim, no páni. Usměju se do šampusky a dál se rozhlížím po místnosti. Třeba zahlédnu nějaké další celebrity. Kamarádky mi to sice v životě neuvěří, ale stejně si chci z tohohle večera odnést co možná nejlepší historku.

Zaujme mě muž na druhé straně pokoje. Stejně jako většina mužů tady má na sobě oblek, je však jedním z mála těch, kdo si sundali masku. S nikým nemluví. Jen se opírá o zeď a s rukama složenýma na hrudi sleduje vystoupení na pódiu.

Vůbec se nezapojuje.

Vyměním prázdnou sklenici od šampaňského za plnou a opřu se o stěnu přímo naproti němu. Není mi ani trochu povědomý, přesto od něj nedokážu odtrhnout zrak.

Pak na mě zaostří a zahledí se mi do očí. Zcela očividně si je mého upřeného pohledu vědom. Zvedne jedno obočí.

Na rtech se mi objeví úsměv, který je naprosto jasnou pobídkou. Takový úsměv věnuje žena v baru muži, když chce, aby si s ní přišel popovídat. Je úplně bezostyšný.

Uprostřed pokoje se na chvíli zastaví hlouček jiných hostů, a tak o oční kontakt přijdeme. Sklopím pohled k šampaňskému a cítím, jak se mi divoce rozbušilo srdce. Přišla jsem jen jako pozorovatel, vůbec jsem se neplánovala zapojit…

Ale na troše flirtování není nic špatného, ne?

Když ho konečně znovu uvidím, už není sám. Stojí vedle něj žena a hladí ho po paži takovým způsobem, který by mluvil za vše, i kdybychom právě nebyli na tajném sexuálním večírku pro bohaté.

Odrazím se od stěny a vydávám se obhlédnout zbytek večírku. Z reproduktorů se ozývá pravidelný, rytmický tlukot bubnů, který mi stoupá do hlavy. Řada hostů se od nezávazné konverzace posunula dál. Jeden muž, okolo nějž procházím, sundává své partnerce podprsenku, zatímco diskutují o trhu s nemovitostmi v New Yorku.

Uchýlím se do temného koutku místnosti, kde se před svlékajícími se páry můžu na chvíli skrýt. Nikdy jsem se nedívala, jak někdo… no. Možná nastal čas, abych tohle své malé dobrodružství prohlásila za ukončené.

Ale v tu chvíli se mi objeví po boku on s křišťálovou sklenicí na whisky v ruce.

Nad vysokým čelem mu rostou hnědé vlasy a hranatou čelist má pokrytou dvoudenním strništěm. Takhle zblízka je ještě těžší od něj odtrhnout oči.

Znovu nadzvedne jedno obočí, ale neříká nic. Jen se opírá o stěnu vedle mě. Beze slova společně tiše pozorujeme dav.

Ještě jednou si srknu šampaňského, abych uklidnila nervy. Co je asi zač? Mediální magnát? Celebrita, kterou nepoznávám? Dědic dynastie slavných politiků? Pro dnešní večer je to jen cizí člověk, stejně jako já pro něj.

„Tak co?“ zeptám se ho a zahledím se na něj skrz tenké průřezy v masce. „Plánujete se mi někdy představit?“

2 
FREDDIE 

Na rtech mu hraje úsměv, jako bych řekla něco vtipného. „Lákalo mě to,“ přizná, „ale konverzace patří mezi ty méně příjemné aktivity, k nimž na těchhle večírcích většinou dochází.“

Olíznu si rty. „To se jen musí umět.“

„A o jaké aktivitě teď mluvíte?“ zeptá se. V jeho výrazném barytonu je slyšet náznak pobavení. „Dělat věci dobře je jedním z mých oblíbených koníčků.“

„Skromnost mezi ně zjevně nepatří.“

Otočí se ke mně a já musím zvednout hlavu, aby se jeho temný pohled mohl setkat s tím mým. „Skromnost je v Pozlátkovém salonu zakázaná.“

„To se píše v pravidlech?“ ptám se. „Muselo mi to uniknout.“

Potutelně se na mě usměje. „Já myslím, že jste pravidla vůbec nečetla, když vezmeme v úvahu, že jste tady dnes poprvé.“

„Proč si to myslíte?“

„Zeptala jste se mě, jestli se vám plánuju představit.“

„A tím jsem se prozradila?“

Teď už se usmívá zeširoka. „Na těchto akcích jsou jen dvě neporušitelná pravidla. To první je naprostá anonymita. A to druhé? Kontakt vždycky začíná žena. Muž nesmí mluvit, dokud není osloven.“

No jistě. Všechnu moc tu mají ženy. To dává smysl.

Zaúpím a znovu se opřu o zeď. „Máte mě úplně přečtenou.“

„To ještě ne,“ odpoví s pobavenou jiskřičkou v oku. „A co si o tom zatím myslíte?“

„O Pozlátkovém salonu?“

Muž přikývne.

Rozhlédnu se po ostatních hostech. Lidé se začínají rozcházet do dalších chodeb a pokojů a na pódiu teď jedna z žen… no páni.

Žena teď ústy uspokojuje muže připoutaného k židli. Ten má hlavu samou rozkoší zakloněnou, zatímco její hlava se pohybuje v dokonale nacvičeném rytmu.

„Když jsem sem šla, vůbec jsem netušila, co od toho čekat. Nevěděla jsem, jak moc… organizované to požitkářství bude.“ Odtrhnu zrak od nacvičeného vystoupení na pódiu. „A taky jsem si bohužel uvědomila, že nejsem zdaleka tak otevřená novým věcem, jak si namlouvám.“

Muž pozvedne obočí. Kolem očí se mu rozprostírají tenké vějířovité vrásky. Bude mu třicet, možná třicet pět. Je maximálně o deset let starší než já. „Nejste zvyklá dívat se na lidi, jak mají sex?“

„Ne osobně,“ přiznám.

Při těch slovech se muž usměje. „Tady po vás nikdo nic nechce. Na prvním večírku se klidně můžete jen dívat. Vychutnat si trochu šampaňského. Popovídat si.“

Nejspíš si povšimne mého zděšeného výrazu, protože se mírně zamračí. „To vám nepřijde lákavé?“

„Mě neláká být voyeurka. Přijde mi to tak nějak vtíravé.“

Otočí hlavu, ale já si ještě všimnu, jak se pousměje. „Většině lidí tady se naopak líbí, když je někdo sleduje. Zavřené dveře znamenají zákaz vstupu, ale když je nechají otevřené, může se kdokoli dívat nebo se k nim připojit.“

„Další pravidlo, které neznám,“ zavrtím hlavou a srknu si šampaňského. Teď, když jsem tady a když mluvím s tímhle mužem… už nejsem nervózní. Je to jako zážitek mimo vlastní tělo. Ta Frederica Bilson, která by měla být nervózní, ani neví, že tady je. Nechala jsem ji venku na chodbě.

„Moc pravidel tu nemají.“

„Poučíte mě?“ požádám ho. „Nerada bych se znovu ztrapnila.“

Věnuje mi pomalý a široký úsměv, při němž se mi stáhne žaludek. Tlumené osvětlení mu přes tvář vrhá stíny. „Bude mi potěšením,“ odpoví. „První a nejdůležitější pravidlo už znáte.“

„Žena musí začínat konverzaci?“

„Ano, ale i sex,“ doplní. „Muž to smí navrhnout, pokud ho žena oslovila, ale patří se, aby to nahlas řekla právě ona.“

Nasucho polknu. „V Pozlátkovém salonu se tedy klade velký důraz na dávání souhlasu.“

„A také na bezpečnost. Vy si jich sice nevšimnete, ale po celém večírku se pohybuje řada členů ochranky.“

„Vážně?“

Muž zvedne ruce, velmi pomalu, abych měla možnost zareagovat. Položí mi je na ramena. Jeho dotek je pevný a teplý. Jemně mě natočí směrem k protějšímu rohu místnosti. „Ten muž vzadu. V masce a kožené bederní roušce.“

„Ten je z ochranky?“

„Ano. Vidíte to sluchátko v uchu?“

Přimhouřím oči. Ruce má muž stále položené na mých ramenou. Hřejí mě přes tenkou látku šatů. „Ne, je moc daleko.“

„Ale má ho tam. A vy byste si měla nechat zkontrolovat zrak.“

„Tak hele! To od vás není moc milé.“

Chraptivě se uchechtne a pak mě natočí k baru. „Tamhle sedí další a pije skotskou. Má na sobě oblek.“

„Oni můžou pít při práci?“

Muž spustí ruce dolů. „Nejspíš tam má jablečný džus. Nikdo z hostů si nechce připadat, že je někdo střeží, a tak se i ochranka snaží splynout s prostředím. Všechno je to součástí iluze.“

„Jaké iluze?“

„Iluze toho, že jsme se tady dnes sešli náhodou, že tohle je opravdový večírek a že všichni hosté nemuseli projít důkladnou prověrkou.“

Na tom nejspíš něco bude. Ochranka v uniformách by rozhodně kazila atmosféru. „Takže kdyby se někdo choval neurvale, zakročili by?“

„Ano, to se ovšem stává jen výjimečně. Málokdo si zaplatí členství jen proto, aby riskoval doživotní zákaz vstupu.“ Zvedne sklenici k ústům a napije se. Pozoruju, jak se mu při polknutí hýbe dlouhý krk.

„Nemáte na sobě masku. Není to náhodou porušení pravidel?“

Spiklenecky se na mě podívá. „Určitá pravidla se porušovat dají.“

„Pokud jste dostatečně důležitý?“

Zvedne rameno a elegantně jím pokrčí. Nic nepopírá, ale ani nepotvrzuje. Dostávám podezření a pohlédnu na něj s přimhouřenýma očima. „Nejste náhodou vlastníkem Pozlátkového salonu, že ne? Tím, kdo ho provozuje?“

„Bože, to ne.“

„Víte toho ale spoustu o tom, jak to tady funguje.“

„Není to můj první večírek,“ kontruje on. O vteřinu později cítím teplo jeho ruky na paži. „Neposadíme se?“

Kývne hlavou směrem k nedaleké volné pohovce skryté ještě hlouběji ve stínu. Srdce se mi pod hrudní kosti napjatě roztluče. Muž spustí ruku dolů. „Tady mají všechnu moc ženy,“ připomíná mi. „Stačí slovo a po zbytek večera už vás nechám na pokoji.“

„A jaké slovo to je?“

„Většinou funguje ‚Nechte mě být‘, ačkoli to už jsou tři slova.“

Zasměju se. „To zní dobře. I když to není moc zdvořilé.“

„Můžete na konec přidat ‚prosím‘, pokud chcete.“

„To je od vás laskavé.“ Uvelebíme se na kožené pohovce, která mě chladí do nohou. Přehodím si jednu přes druhou a sklenku se šampaňským si tisknu k hrudi jako zbraň. „Chodíte sem pravidelně?“

„Daleko by se to tak říct.“ Položí si ruku na záda pohovky, někam za mou hlavu. Oba se rozhlížíme po zbytku hostů. Dav, který vypadal tak spořádaně, když jsem dorazila, se teď rozpadl a rozdělil do párů či menších skupinek. Dobrý bože, na druhé straně místnosti je na pohovce nahá žena. Úplně, stoprocentně nahá. Sedí na klíně muži, který ji hladí po prsou. Další muž se jí činí mezi roztaženýma nohama.

Nervózně polknu. „To jsou taky vystupující?“

„Pochybuju,“ zamručí muž. „Jen se nechali inspirovat.“

Moje mlčení nejspíš mluví za vše, protože muž se po chvíli tiše zasměje a pak si natáhne dlouhé nohy před sebe. „Musím říct, že jste vzbudila mou zvědavost, krásná cizinko.“

„Zvědavost?“

„Ano, například by mě zajímalo, kde přišla žena jako vy k pozvánce do Pozlátkového salonu.“

Zamračím se. „Žena jako já?“

„Taková cudná puritánka,“ řekne a zahledí se mi do očí. „Někdo, kdo miluje mít věci pod kontrolou. Kdo se bojí dát věcem volný průběh.“

„Toho se já nebojím.“

Muž pozvedne obočí a já vydechnu. „Dobře, bojím, ale toho se přece trochu bojí každý. Myslíte si, že se kvůli tomu dnes večer držím zpátky.“

„To já nevím. Držíte?“

„Nejsem si jistá,“ přemýšlím nahlas. „Dívám se, jak dva lidé na pódiu mají sex… tedy skoro sex, a u toho si povídám s úplně cizím člověkem. Řekla bych, že tomuhle večeru celkem volný průběh nechávám.“

Muž se pousměje. „Už to není skoro sex.“

Ohlédnu se k pódiu a pak rychle uhnu pohledem. Dívám se mu do tváře a můj výraz ho zjevně pobaví. „Nejsem v šoku,“ prohlašuju.

„Rozhodně ne.“

„Nejsem žádná puritánka.“

„Tak se tam podívejte,“ vyzývá mě.

A tak se tam podívám. Celá se otočím směrem k pódiu, kde jedna z žen sedí spoutanému muži v klíně a rajtuje na něm. Muž má na obličeji blažený výraz, z nějž je jasné, že si tlak pout na svých rukou užívá. Když sleduji hedvábně plynulé pohyby jejích boků a snový pohled muže, cítím, jak mi stoupá tep. Přímo se vyžívají v tom, že se na ně všichni dívají.

„Dobře,“ zamumlám. „Už to chápu.“

„Chápete, co na tom lidi mají?“

„Ano.“

Srdečně se rozesměje a jeho hluboký hlas mi přejíždí po kůži jako něžný hrom. „Nakonec to voyeurství není tak špatné, co říkáte?“

„Má i své světlé stránky.“

Olíznu si rty, odtrhnu oči od pódia a zadívám se na něj. „A taky chápu, proč lidi láká ta anonymita.“

„I já,“ přikývne muž. „I kdybyste tu někoho znala, nesmíte to dát najevo.“

Zvednu obočí. „Řekněme, že bych znala vaše jméno. To bych vás jím nesměla oslovovat?“

„Ne. Tohle pravidlo ovšem řada lidí porušuje.“

„Minimálně ti, co sem chodí v páru, ne?“

„Ano, ti ze všeho nejvíc.“ Zakloní hlavu a dopije poslední zbytek jantarově žluté tekutiny. Na zápěstí se mu zalesknou masivní hodinky. Musely být drahé.

„Vy tu ovšem s nikým nejste.“

„To nejsem,“ potvrdí a natáhne se přese mě, aby si mohl skleničku odložit. Ovane mě vůně whiskey a santalového dřeva. „A vy také ne.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Pochybuju, že by vás jakýkoli partner nechal takhle dlouho o samotě.“

„Já zase pochybuju, že bych si vybrala partnera, který by mi důvěřoval tak málo, že by mě musel mít neustále pod kontrolou.“

V očích se mu zajiskří. „Tak jsem to ale nemyslel. Ne, on by nedokázal odolat tomu, aby se účastnil všech nepravostí, do kterých byste se jistě zapletla.“

Zahledím se do sklenice se šampaňským, protože na sobě nevydržím intenzitu jeho pohledu. „Tohle by vám šlo.“

„Co, lichotit ženě?“ Odfrkne si, ale podle mě se směje spíš sám sobě. „Dělám, co můžu.“

Nakloním hlavu na stranu a prohlížím si ho. Kouř z vonných tyčinek mi stoupá do hlavy a já se cítím, jako bych se ho v téhle intimní chvíli v temném výklenku mohla zeptat úplně na cokoli. „Co na těchhle večírcích obvykle děláte vy?“

„Hledáte inspiraci?“

„Třeba chci jen zjistit, s kým mám co dočinění,“ odpovím tiše.

Muž se narovná a opře se zády o pohovku. „Co se v salonu stane, to v něm taky zůstane.“

„Vždyť ale v salonu právě jsme,“ namítnu. „Takže když se se mnou podělíte o zážitky z předchozích večírků, žádné pravidlo tím neporušíte.“

Díky této skulince v pravidlech se muž uznale pousměje. „Víte, pořád se snažím přijít na to, jestli jste se do Pozlátkového salonu dostala díky své kráse, nebo svému důvtipu. Musím říct, že je to zatraceně těžké rozhodování.“

„Musí to být jedno nebo druhé?“

Muž mávne rukou směrem k ostatním účastníkům večírků. „Většina lidí si za členství platí, převážně muži, a předtím ještě musejí projít přes výběrovou komisi. Vždycky je tu ale pár žen, které platit nemusí. Těm je členství umožněno čistě jen díky jejich vzhledu.“

„To je tedy pěkně sexistické.“

Muž se zasměje a rukou položenou vzadu mě pohladí po holém rameni. „Takže mezi tyto ženy nepatříte. Ale mohla byste.“

Zamračím se, což ho ještě víc pobaví. „Jsem tedy jedna z žen, co mohou mít prospěch ze skulinky v pravidlech, která je sama o sobě poměrně sexistická?“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsou moje komplimenty politicky korektní.“

„Ne, to jste netvrdil.“ Ignoruju znovu se probouzející nervozitu, vyzuju si boty na podpatku a nohy si vytáhnu k sobě na pohovku. Jeho prsty neopouštějí mé rameno. „Předtím jsem viděla, jak se bavíte s jednou ženou. Takže už vás dnes někdo oslovil?“

„Bylo jich rovnou několik,“ přiznává. „Ale v tu chvíli už jste se na mě z druhé strany pokoje usmála vy. Řekl jsem jim, že jsem zadaný.“

Při tom se mi srdce rozbuší ještě víc. „Neříkejte. To jsem vás tak zaujala?“

„Nikdy předtím jsem vás tady neviděl.“

Odpovím mu škádlivým hlasem. „Vypadala jsem, že potřebuju někoho, kdo by si mě vzal pod svá křídla? To od vás bylo velice laskavé.“

„Jsem hotový světec.“

„Řekla jsem vám, že ten aspekt anonymity se mi líbí,“ poznamenám, „a byla to pravda. Nemáte tušení, co ten druhý dělá v každodenním životě. Vy byste klidně mohl pracovat jako chirurg v dětské nemocnici.“

Muž nadzvedne jedno obočí. „Když jsem říkal, že jsem světec, tak jsem to nemyslel vážně.“

„Tak se možná celé dny vyhýbáte detektivům z newyorské policie, protože vedete gang organizovaných zločinců.“

Otočím se na gauči čelem k němu a on můj příklad následuje. Volnou ruku mi položí na stehno. To gesto je nenucené, ale já s divoce tlukoucím srdcem si tak rozhodně nepřipadám. „Myslíte, že se vám chystám udělat nabídku, jaká se neodmítá?“

„Klidně to zkuste. Ale je vzrušující to nevědět, nemyslíte?“

„Ano, to je. Sedí vedle mě princezna nějaké evropské země? Mladá hollywoodská hvězda? Chiruržka z dětské nemocnice?“

„To se nikdy nedozvíme.“

„Je nám to naprostou záhadou,“ souhlasí on.

„Líbí se mi to. Je to každopádně divný pocit, že vás nemůžu oslovovat jménem. Ani nemám jméno, kterým bych vás mohla označovat ve svojí hlavě.“

V očích mu zableskne pobavení a vzrušení. „Můžete mě oslovovat spoustou různých způsobů.“

Přisunu se k němu blíž a opřu se o pohovku. „Vy jste si přišel promluvit se mnou. I když to máte zakázané.“

Zvedne obočí. „To ano. Ale čekal jsem, až vy promluvíte jako první,“ řekne mi hlubším hlasem. Klidně by mohl být vypravěčem ve filmu, hlasatelem na sportovním stadionu nebo mi číst mou oblíbenou audioknihu. Ten hlas se mé kůže dotýká jako temné pohlazení.

„I přestože vás dnes oslovilo tolik žen. I přes to… fascinující vystoupení na pódiu.“

Posune ruku o pár centimetrů výš po mém stehně. Jinde se teď nedotýkáme. Přejede palcem po lemu mých černých šatů. „Skrývá se v té myšlence i nějaká otázka?“

„Nejsem si jistá, že jsem připravená ji položit.“

„Já jsem úplně spokojený tam, kde teď jsem,“ zamumlá muž. „Na nic se mě ptát nemusíte.“

„Řeknu to jinak. Je to takové hypotetické zamyšlení.“

Muž se znovu pousměje. „Hypotetické? Dobře.“

„Vezmu-li v úvahu, že jste vy přišel za mnou, a vezmu-li v úvahu, co obvykle na těchto večírcích děláte, tak…“

„A co si myslíte, že na těchto večírcích obvykle dělám?“ skočí mi do řeči. „To budou z velké části jen domněnky.“

„Chceme mi tvrdit, že se nezapojujete?“

Uličnicky se na mě usměje a zvedne jedno obočí. „Ne, zapojuju se.“

Žaludek se mi stáhne nervozitou mísící se s omamným pocitem touhy. Jaké by to bylo, kdyby zajel rukou ještě výš? Jaké by bylo cítit jeho rty na těch svých?

Mám na tohle dostatek odvahy?

„Nedivím se,“ řeknu uznale. „Nejspíš je o vás velký zájem.“

Muž zvedne volnou ruku a prsty si prohrábne husté tmavé vlasy. „Lichotky od žen dostávám jen výjimečně.“

„A líbí se vám to?“

Nevěřícně zavrtí hlavou, vezme mi z ruky skleničku se šampaňským a zvedne si ji ke rtům. S pobaveným úsměvem se zhluboka napije.

„Kradete mi pití.“

„Myslím, že ho potřebuju víc než vy.“

„To jsem tak náročná?“

„Ne,“ odpoví a přejíždí mi u toho po koleni krouživými pohyby palce. „A zároveň ano. Takovou konverzaci jsem v Pozlátkovém salonu ještě nikdy nevedl.“

„Aha.“ Přimhouřím oči. Takže normálně se tady diskutuje jen o sexu? I když my se o sexu vlastně bavíme taky, ačkoli ne úplně přímo.

„Vidím na vás, jak zase přemýšlíte,“ poznamená. „Vy puritánko.“

Zamračím se. „Doufám, že z toho nebude moje přezdívka.“

„Ne? A jak bych vám měl jinak říkat?“ Při pohledu na můj výraz se zase uchechtne. Jeho hlas zní stejně temně jako předtím. „Tak já vás překvapím.“

Odkašlu si. „Pořád jsem vám ještě nepoložila svou hypotetickou otázku.“

„Zajímá vás, jestli bych se s vámi chtěl vyspat,“ řekne on. „A odpověď zní ano.“

V krku mi náhle vyschne, ale před jeho intenzivním pohledem očima neuhnu. „Aha. Dobře.“

„Viděl jsem vás přes celý pokoj, pak jste se na mě usmála, a já hned věděl, že vás chci mít pod sebou.“

Olíznu si rty. „A takhle obvykle probíhají vaše rozhovory se ženami zde v salonu?“

Zavrtí hlavou. „Ne, ty bývají mnohem věcnější.“

„No, dává smysl, že tady většinou nemusíte nikoho svádět,“ zamumlám. Hlava se mi stále točí z toho, co řekl před chvílí. Muž mi posune ruku o něco výš a jeho dlaň se mi zvenku uvelebí na křivce stehna.

„Já si to užívám.“

„Takže souhlasíte, že to děláme.“ Přejedu prstem po okraji skleničky na šampaňské a jeho oči můj pohyb bedlivě sledují. „Navzájem se svádíme.“

„Není každá konverzace určitou formou svádění?“

„Teď už je jasné, že jste mafiánský boss,“ vydechnu.

Jeho překvapený smích mi rozpálí kůži. „Můžete si o mně myslet, co jen budete chtít.“

Položím mu ruku na širokou hruď a pozoruju své roztažené prsty, pod nimiž přes košili cítím pevné svaly. Je daleko hmatatelněji mužný než ostatní muži, s nimiž obvykle přicházím do styku, jako by byl odlitý z tvrdé oceli. Jestli takhle vypadají všichni muži po třicítce, tak o hodně přicházím. Nebo jsou takoví snad jen muži, kteří navštěvují místa, jako je Pozlátkový salon?

„Nevím, jestli jsem na tohle dostatečně smělá,“ přiznám se.

Muž mi věnuje povzbudivý úsměv. „Tak to prostě budeme muset vyzkoušet. Dalším pravidlem Pozlátkového salonu je, že tu neexistují žádná očekávání.“

Posunu mu ruku z hrudi na krk a nejistě přejedu prsty po hrubém strništi na hranaté čelisti. „Jsou věci, které můžeme vyzkoušet už z pohodlí téhle pohovky.“

„Souhlasím. Ale nejdřív se zbavíme tohohle…“ Pomalu zvedne ruku, abych měla čas vznést námitky. To ale neudělám. V klidu sedím a čekám, až mi rozváže masku a sundá mi ji z tváře. „No vida,“ zamručí. „To je mnohem lepší.“

Chvíli se k sobě nakláníme, jen několik centimetrů od sebe, a já si užívám ten sladký pocit blízkosti. On se odváží jako první a přitiskne své rty k těm mým. Zavírám oči. Polibek je teplý a zkušený a moje tělo na něj reaguje jako květina na sluneční paprsek. Do všech končetin se mi rozléhá žár a já s jemným výdechem otevírám ústa.

Jazykem mi přejede po spodním rtu a rukou mě pevně chytá za stehno. Všechny moje nervy se rázem rozplynou. Proti jeho dovednostem, jeho teplu, proti žáru našich těl nemají žádnou šanci.

Tohle je ta nejsnazší věc na světě.

Muž nadzvedne hlavu, dost na to, aby mohl promluvit. „S líbáním zjevně problém mít nebudeme,“ zamumlá.

Odpovím mu dalším polibkem a jeho pobavené uchechtnutí zachytím do svých rtů. Rukou mu vyjedu do vlasů a prohrabuju se hebkými kadeřemi. Zatáhnu za ně a muž mi zasténá do úst.

Tenhle risk za to stojí. Kdy se mi znovu naskytne šance užívat si doteky takového pohledného muže, z nějž na první pohled vyzařuje inteligence, moc a temný, šibalský důvtip?

„Já nejsem tenhle typ holky,“ řeknu mu.

Rukama mě chytí za boky a přitiskne si mě k sobě. „Já vím,“ odpoví mi chraptivým hlasem. „Proto tě tak strašně chci.“

Při těch slovech mi po zádech přeběhne vzrušující mrazení. Jeho polibky a má vlastní smělost mi stouply do hlavy, a tak přes něj přehodím jednu nohu a sednu si mu do klína. V tomhle tmavém koutku jsme sice skrytí, ale pořád jsme ještě na večírku a kolem se to hemží lidmi.

Rukama mi přejede po bocích nahoru a letmo se dotkne mých ňader. „Líbej mě, ty puritánko.“

„To není moje přezdívka,“ opáčím a muž se ušklíbne. Zakryju jeho rty těmi svými a pak se znovu oddáváme chemii mezi námi, té magii, která nastává, když se naše ústa setkají. Touha ve mně pulzuje do hypnotického a smyslného rytmu hudby. Pod sebou ucítím pevný důkaz jeho vzrušení. Překvapením se od něj odtrhnu.

Jeho to ani v nejmenším nerozruší a přesune se mi rty na krk. Velkou rukou mě chytí za ňadro a přes látku šatů mi po něm přejíždí palcem. Bez problémů najde mou tvrdou bradavku. „Chci tě,“ řekne se rty přitisknutými k mé kůži. „Chceš si najít volný pokoj?“

Přes vyschlé hrdlo se mi podaří polknout. „Ještě má být třetí vystoupení. Slyšela jsem, že budou používat i pyrotechniku.“