© 2024 by Estate of Alexei Navalny and Yulia Navalnaya

Published by arrangement with The Robbins Office, Inc.

International Rights Management: Susanna Lea Associates

© translation Manfred Strnad, 2025

ISBN 978-80-284-0344-7

patriot

ČÁST I

SMRTI NABLÍZKU

1

Umírání opravdu nebolelo. Kdyby mé plíce nedýchaly naposledy, nikdy bych se neocitl na podlaze vedle toalety v letadle. Jistě si dokážete představit, že nebyly zrovna čisté.
Letěl jsem do Moskvy z Tomsku na Sibiři a cítil jsem se velmi spokojeně. Za dva týdny čekaly obyvatele několika sibiřských měst regionální volby a já a moji kolegové z Nadačního fondu proti korupci (NFPK) jsme měli v úmyslu přichystat vládnoucí straně Jednotné Rusko porážku. Stalo by se to důležitým signálem, že Vladimir Putin není ani po dvaceti letech u moci všemocný, a dokonce ani v této části Ruska nijak zvlášť oblíbený – přestože velké množství lidí tam v podstatě nepřetržitě sledovalo v televizi jakési mluvící hlavy pějící na vůdce národa chválu.

Několik let jsem měl zakázáno kandidovat. Stát neuznával politickou stranu, kterou jsem vedl, a nedávno ji už podeváté za posledních osm let odmítl zaregistrovat. Nějak se nám vždycky „nepodařilo správně vyplnit formuláře“. Při nejvzácnějších příležitostech, kdy se některý z našich kandidátů skutečně dostal na volební lístek, se našly ty nejkurióznější záminky, jaké si dovedete představit, aby se jim právo kandidovat upřelo. Výzva, před kterou naše síť stála – s osmdesáti regionálními pobočkami v době svého rozkvětu patřila k největším v zemi a byla pod neustálými útoky státu –, proto vyžadovala schizofrenní schopnost vyhrát volby, kterých jsme se nemohli zúčastnit.

V naší autoritářské zemi, kde si režim po více než dvě desetiletí kladl za prioritu vštípit voličům přesvědčení, že jsou bezmocní a nemohou nic změnit, nebylo nikdy snadné přesvědčit lidi, aby přišli k volbám. Přitom jejich příjmy klesaly sedm let po sobě. Kdyby se podařilo nalákat do volebních místností byť jen třetinu těch, kteří mají režimu plné zuby, neměl by ani jeden z Putinových kandidátů šanci. Jak ale lidi přimět volit? Přesvědčováním? Nalákat je odměnou? Zvolili jsme jinou možnost. Lidi pořádně naštvat.

Posledních několik let jsme s kolegy natáčeli nekonečnou telenovelu o korupci v Rusku. V poslední době téměř každá epizoda získala na YouTube tři až pět milionů zhlédnutí. Vzhledem k ruským reáliím jsme od začátku zavrhli opatrnický novinářský přístup. Znáte to, vyznačuje se nekonečnými formulacemi jako „údajně“, „možná“, „domněle“, které tak milují právní poradci. Zloděje jsme nazvali zlodějem, korupci korupcí. Pokud měl někdo obrovský majetek, nepoukazovali jsme pouze na jeho existenci, ale natočili jsme ho přímo na video pomocí dronů a ukázali majetek v celé jeho kráse. Zjistili jsme jeho hodnotu a porovnali ji se skromným příjmem, který úředník, který ho vlastnil, oficiálně deklaroval.

O korupci můžete teoretizovat, jak chcete, ale osobně dávám přednost přímočařejšímu přístupu, jako třeba, když jsem prostudoval svatební fotografie prezidentova tiskového tajemníka a při polibku nevěsty jsou vidět velkolepé hodinky vykukující z rukávu košile. Od švýcarského dodavatele jsme získali potvrzení, že hodinky stojí 620  00 dolarů. Ukázali jsme je občanům naší země, kde každý pátý člověk žije pod hranicí chudoby – za sotva 160 dolarů měsíčně, což by se dalo přesněji popsat jako hranice bídy. Potom, co jsme diváky dostatečně rozzuřili bezostyšností zkorumpovaného úřednictva, nasměrovali jsme je na webové stránky, kde mohou najít seznam lidí, které ve svém regionu volit, pokud nechtějí nadále podporovat luxusní život „svých“ byrokratů.

Zabralo to.

Naše publikum jsme zároveň bavili i pobuřovali obrázky ze života „pokorných vlastenců, kteří vládnou naší zemi“. Vysvětlovali jsme, jak fungují mechanismy korupce, a vyzývali jsme k praktickým akcím, které by Putinův systém co nejvíc poškodily. Věřte, že materiál nám nikdy nedošel.

Při pohledu z okénka letadla jsem uvažoval o tom, že už máme dost materiálu na to, abychom na YouTube nahráli dvě nebo tři videa o korupci ve městech na Sibiři. Mohla by se dostat k několika milionům lidí, z toho jich několik set tisíc žije v Novosibirsku a Tomsku. Dalo se předpokládat, že by je lidé nejen zhlédli, ale dostatečně naštvaní by vyslyšeli naši výzvu a šli k volbám a hlasovali proti kandidátům Putinovy strany.

Sarkasticky jsem se pousmál, když jsem si vzpomněl, jak se státní orgány, které věděly, co máme za lubem, snažily náš plán překazit. Úředníci všech úrovní reagovali na mé cesty po Rusku jako býk na červený hadr. Považovali mé návštěvy za hrozbu a vymýšleli nekonečná trestní oznámení, aby mi zabránili v cestování po zemi, protože obviněný z trestného činu nemůže opustit region svého bydliště. Od roku 2012 jsem strávil rok v domácím vězení a několik dalších let pod soudním příkazem, který mi zakazoval opustit Moskvu.

Dva měsíce předtím proti mně bylo na popud státem kontrolovaného propagandistického televizního kanálu Russia Today zahájeno další absurdní trestní řízení na základě obvinění z „pomluvy válečného veterána“, doprovázené dalším příkazem zakazujícím mi opustit Moskvu. Považoval jsem tuto restrikci za nezákonnou, ignoroval ji a vydal se na Sibiř na svou nejaktuálnější investigativní misi. S kolegy jsme si domů přiváželi stovky gigabajtů filmového materiálu, včetně rozhovorů s místní opozicí a videozáznamu z rezidence provládního poslance na výlučně soukromém ostrově. Záběry byly zašifrované, nahrané na server a připravené k odvysílání.
Těšil jsem se, že v Tomsku porazíme Jednotné Rusko a v Novosibirsku mu alespoň pořádně zatopíme. Uspokojovala mě myšlenka, že navzdory rostoucímu zastrašování jsme jen posílili. Za poslední dva roky proběhlo v našich kancelářích více než tři sta razií, lidé v černých maskách vyráželi dveře z rámů, všude prováděli prohlídky, zabavovali telefony a počítače. Samozřejmě čím víc mě to těšilo, tím víc se tohle nelíbilo Kremlu a Putinovi osobně. To ho pravděpodobně vyprovokovalo k vydání příkazu „zahájit aktivní opatření“. To je věta, kterou tradičně používají důstojníci KGB a FSB, když píší své paměti. Zbavte se člověka a zbavíte se problému...

V každodenním životě se lidem mohou stát nejrůznější špatné věci. Může vás sežrat tygr, někdo z nepřátelského kmene vás může bodnout do zad. Můžete si omylem amputovat prst, když se snažíte předvést partnerce své kulinářské umění, nebo z nepozornosti přijít o nohu, když v garáži manipulujete s motorovou pilou. Taky vám může na hlavu spadnout cihla nebo třeba někdo vypadne z okna. A pak tu máme všechny ty časté infarkty a další tragédie – znepokojivé, ale nepřekvapující.

Doufám, že jen málokterého z mých čtenářů probodlo kopí nebo vypadl z okna, ale je dost snadné si představit, jaké to asi může být. Naše životní zkušenosti a pozorování druhých nám umožňují se do takových pocitů vžít. Nebo jsem si to alespoň myslel, než jsem nastoupil do letadla.

––––––––––

V souladu s pravidly detektivních příběhů se pokusím co nejpřesněji popsat všechno, co se toho dne stalo, podle osvědčené zásady, že i ten nejmenší detail může být klíčem k rozluštění záhady.

Je 20. srpna 2020. Jsem ve svém hotelovém pokoji v Tomsku. Budík zvoní v 5:30. Nedá mi práci se probudit, bez námahy mířím do koupelny. Dávám si sprchu. Neholím se. Čistím si zuby. Kuličkový deodorant je prázdný. Otřu si suchý plast o podpaží a pak vyhodím aplikátor do odpadkového koše, kde ho o pár hodin později objeví kolegové, až přijdou prohledat pokoj. Přehodím přes sebe největší osušku visící v koupelně, vrátím se do ložnice a přemýšlím, co si vezmu na sebe. Potřebuju spodní prádlo, ponožky a tričko. Jelikož patřím k lidem, kteří při výběru oblečení upadají do lehkých mrákot, snad deset vteřin jen zírám na věci v otevřeném kufru.

Hlavou mi proběhne trapná myšlenka. Můžu si vzít to samé triko jako včera? Za pět hodin budu přece doma, kde se znovu osprchuju a převléknu. Ne, to by nebylo správné. Některý z mých kolegů by si toho mohl všimnout a myslet si, že se šéf chová jako vagabund.
V hotelu mi včera vrátili prádlo, a tak z balíku vyndávám tričko a ponožky. V kufru je čisté spodní prádlo. Obléknu se a podívám se na hodinky, je 5:47. Nesmím zmeškat letadlo: je čtvrtek a dobře si uvědomuju, že jsem otrokem čtvrtků. Každý čtvrtek, ať se děje, co se děje, jdu ve 20:00 do živého vysílání a vyjadřuju se k událostem minulého týdne v Rusku. Rusko budoucnosti s Alexejem Navalným je jedním z nejoblíbenějších streamů v zemi, který živě online sleduje padesát až sto tisíc lidí a po odvysílání nasbírá až půldruhého milionu zhlédnutí. Sledovanost letos neklesla pod milion. (Kdyby nebyl čtvrtek, zůstal bych na Sibiři ještě pár dní. Dnes se se mnou vrátí dva kolegové, ale několik dalších zůstane, aby dokončili práci.)

Je 6:01. Nesnáším chodit pozdě, ale jako obvykle jsem si zapomněl všechno sbalit: opasek mi leží na židli. Musím otevřít kufr, vložit ho dovnitř a provést úkon známý každému, kdo se pokoušel zavřít přeplněný kufr. Celou vahou na něj zatlačím, zapnu zip a v duchu ho prosím, aby se neroztrhl, až dám ruku pryč a přestanu tlačit.

V 6:03 jsem dole v hotelové hale, kde už na mě čekají Kira Jarmyšová, moje tisková mluvčí, a asistent Ilja Pachomov. Nastupujeme do taxíku, který Ilja objednal, a míříme na letiště. Cestou zastaví řidič u benzinové pumpy; je to trochu neobvyklé, protože taxikáři normálně tankují v přestávkách, když zrovna nikoho nevezou, ale rychle na to zapomínám.

Na letišti se setkáváme se stejně idiotskými situacemi jako všude jinde v Rusku. Ještě než vstoupíte do budovy, musíte se zavazadly projít detektorem kovů. To znamená, že musíte stát ve dvou frontách a projít dvěma kontrolními stanovišti. Všechno probíhá velmi pomalu a před vámi pokaždé stojí člověk, který si zapomene vytáhnout telefon z kapsy. Skener zapípá. Tenhle si navíc zapomněl sundat hodinky. Skener znovu zapípá. V duchu proklínám toho pitomce, projdu rámem a skener samozřejmě zapípá. Zapomněl jsem si sundat hodinky. „Promiňte!“ říkám cestujícímu ve frontě za mnou a čtu mu v očích všechno, co jsem si před deseti vteřinami myslel já sám.

Nenechám si takovým nesmyslem zkazit náladu. Brzy budu doma, pracovní týden skončí a strávím víkend s rodinou. Skvělý pocit!

Kira, Ilja a já za chvíli stojíme uprostřed terminálu – klasická skupinka lidí na služební cestě v časných ranních hodinách. Do odletu zbývá hodina. Rozhlížíme se a přemýšlíme, co budeme dělat, než nás zavolají k odletu.

,,Dáme si čaj?" navrhuju. Souhlas, tak jdeme.

Měl jsem pít čaj elegantněji, protože o tři stoly dál sedí chlápek a potutelně si natáčí video. Moji shrbenou postavu zveřejní na Instagramu s popiskem „Navalnyj spatřen na letišti v Tomsku“ a později ho uvidí neuvěřitelné množství lidí a bude se analyzovat vteřinu po vteřině. Bude na něm vidět, jak ke mně přichází servírka a podává mi čaj v červeném papírovém kelímku. Nikdo jiný se ho nedotkne.

Vejdu do letištního obchodu s názvem „Suvenýry Sibiře“ a koupím si bonbony. Když jdu platit, snažím se vymyslet nějaký vtip, až je budu po návratu domů dávat své ženě Julii. Zatím mě nic nenapadá. Nevadí, na něco určitě ještě přijdu.

Ohlašuje se nástup na palubu letadla, v 7:35 ukazujeme pasy a nastupujeme do autobusu, který nás odveze 150 metrů k letadlu.

Let je úplně vyprodaný a v autobuse je dost těsno. Jeden chlapík mě poznává a žádá o selfie. Jasně, žádný problém. Poté se zábran zbavují další lidé a snad deset dalších se ke mně tiskne, aby se vyfotili. Spokojeně se usmívám do cizích telefonů a jako vždycky v takových chvílích přemýšlím, kolik z nich opravdu ví, kdo jsem, a kolik z nich se rozhodlo vyfotit si mě jen pro případ, že jsem možná někdo známý. Tohle je dokonalá ilustrace definice bezvýznamné celebrity od Sheldona Coopera v Teorii velkého třesku, který říká: „Jakmile vysvětlíte, kdo to je, mnoho lidí ji pozná.“ 
Když míříme do letadla, objevují se další „fotografové“ a Kira, Ilja a já jsme mezi posledními, kteří zaujímají svá místa. To mě zneklidňuje, protože mám batoh a kufr, které je třeba uložit. Co když už jsou všechny přihrádky nad hlavou obsazené? Nechci být tím trapným cestujícím, který pobíhá po kabině a žádá posádku, aby našla místo pro jeho příruční zavazadlo.

Nakonec je všechno v pořádku. Na můj kufřík se najde místo přímo nad hlavou a batoh si dávám mezi nohy. Sedím u okna. Moji kolegové vědí, že nejraději mám místo právě u okna, abych se mohl izolovat od všech, kteří by chtěli diskutovat o politické situaci v Rusku. Obecně si s lidmi povídám rád, jenom ne v letadle. Vždycky je tam spousta hluku v pozadí a opravdu se mi nelíbí vyhlídka na něčí obličej křičící dvacet centimetrů ode mě: „Vy vyšetřujete korupci, že? Tak já vám povím svůj případ.“

Rusko je postavené na korupci a nějaký takový případ zažil každý.

Moje už tak skvělá nálada se ještě zlepšuje. Těším se na tři a půl hodiny naprosto blažené relaxace. Nejdřív se podívám na epizodu seriálu Rick a Morty a pak si budu číst. Zapnu si bezpečnostní pás a sundám si tenisky. Letadlo se rozjíždí po ranveji. Sáhnu do batohu, vytáhnu notebook a sluchátka, otevřu složku Rick and Morty a náhodně vyberu ročník a pak epizodu. Opět mám štěstí; je to ten, kde se Rick promění v kyselou okurku. Tohle miluju.

Kolemjdoucí stevard se na mě tázavě podívá, ale nepožádá mě, abych zavřel notebook, jak nařizuje zastaralý bezpečnostní předpis v letadlech. Je to jedna z výhod toho, že jsem něco jako menší celebrita. Dnešek se vyvíjí opravdu dobře.

Pak se všechno zvrtne.

Díky tomu laskavému stevardovi teď přesně vím, kdy jsem pocítil, že něco není v pořádku. Později, po osmnácti dnech v kómatu, šestadvaceti dnech na jednotce intenzivní péče a čtyřiatřiceti dnech v nemocnici, si nasadím rukavice, očistím notebook lihovou utěrkou, otevřu ho a zjistím, že ta epizoda trvala jedenadvacet minut.

K tomu, abych se přestal dívat na Ricka a Mortyho během startu, je zapotřebí opravdu neobvyklá událost – turbulence by nestačila –, ale dívám se na obrazovku a nemůžu se soustředit. Po čele mi začne stékat studený pot. Děje se se mnou něco velmi, velmi zvláštního a špatného. Dokonce musím zavřít notebook. Po čele mi stéká ledový pot. Je ho tolik, že žádám Kiru, která sedí vedle mě po levici, o kapesník. Je zabraná do svého elektronického časopisu, a aniž by vzhlédla, vyndá z tašky balíček kapesníků a podá mi ho. Jeden použiju. Pak druhý. Něco rozhodně není v pořádku. Nepodobá se to ničemu, co jsem kdy zažil. Dokonce ani není jasné, co prožívám. Nic mě nebolí. Jen mám divný pocit, že mi selhává celý systém.

Přemýšlím, co se děje. Nejspíš se mi dělá špatně z pohledu na obrazovku při startu. Nejistě řeknu Kiře: „Něco se mnou není v pořádku. Myslíš, že by sis se mnou mohla na chvíli promluvit? Potřebuju se soustředit na zvuk něčího hlasu.“

Nepochybně zvláštní žádost, ale po chvíli překvapení mi Kira začne vyprávět o knize, kterou čte. Dokážu vnímat, co říká, ale vyžaduje to téměř fyzické úsilí. Moje soustředěnost se každou vteřinou vytrácí. Během několika minut už vidím jen pohyb jejích rtů. Slyším zvuky, ale nerozumím tomu, co říká, i když mi Kira později prozradí, že jsem se asi pět minut držel, mumlal „Uh-huh“ a „Aha“, a dokonce ji požádal, aby mi vysvětlila, co právě řekla.

V uličce se objeví stevard s vozíkem s pitím. Snažím se přemýšlet, jestli si mám dát vodu. Podle Kiry tam stál a čekal. Deset vteřin jsem se na něj mlčky díval, dokud se ona i on nezačali cítit trapně. Pak jsem řekl: „Myslím, že opravdu musím vystoupit.“

Rozhodl jsem se, že si půjdu omýt obličej studenou vodou, aby se mi ulevilo. Kira postrčila Ilju, který spal na sedadle u uličky, a pustili mě ven. Na nohou jsem měl jen ponožky. Ne že bych postrádal sílu obout si tenisky, jen jsem se zrovna v tu chvíli nedokázal namáhat.

Toaleta byla naštěstí volná. Každý čin má být promyšlený, i když to běžně neděláme. Právě teď jsem se musel vědomě snažit, abych pochopil, co se děje a co mám dělat dál. Tohle je záchod. Musím najít kliku. Jsou tu věci různých barev. Dveře jsou asi zamčené. Zámek musím otočit. Tímhle směrem. Ne, opačným. Dobře, jsem uvnitř. Tady je kohoutek. Musím ho stisknout. Jak to mám udělat? Rukou. Kde mám ruku? Aha, tady je. Voda. Potřebuju si ji stříknout na obličej. Vzadu v hlavě mám jen jednu myšlenku, která nevyžaduje žádnou námahu a vytěsňuje všechno ostatní: Už to nevydržím. Opláchnu si obličej, sednu si na záchod a poprvé si uvědomím: Jsem vyřízenej!
Nepřemýšlel jsem, že jsem asi na dně. Věděl jsem, že to tak je! Zkuste se dotknout zápěstí prstem druhé ruky. Něco ucítíte, protože vaše tělo uvolňuje acetylcholin a nervový signál o této akci informuje mozek. Vidíte to očima a identifikujete to prostřednictvím hmatu. Teď to proveďte se zavřenýma očima. Prst nevidíte, ale snadno poznáte, kdy se zápěstí dotýkáte a kdy ne. Je to proto, že poté, co acetylcholin přenese signál mezi nervovými buňkami, vaše tělo vylučuje cholinesterázu, enzym, který tento signál zastaví, když je „úkol“ hotový. Zničí „použitý“ acetylcholin a s ním i všechny stopy po signálu přenášeném do mozku. Pokud by se tak nestalo, mozek by přijímal signály o dotyku zápěstí pořád dokola, milionkrát. Bylo by to podobné jako distribuovaný útok DDOS (distributed denial of service) na webové stránky: kliknete jednou a stránka se otevře; kliknete milionkrát za sekundu a stránka se zhroutí.

Chcete-li se vypořádat s útokem DDOS, můžete server znovu načíst nebo nainstalovat výkonnější. S lidmi to nejde tak jednoduše. Mozek je bombardovaný miliardami falešných signálů, je zcela dezorientovaný, nedokáže zpracovat, co se děje, a nakonec se vypne. Po nějaké době člověk přestane dýchat, což koneckonců také řídí mozek.

Takhle fungují nervově paralytické látky.

Ještě jednou se namáhám a mentálně kontroluju svoje tělo. Srdce? Žádná bolest. Žaludek? Všechno v pořádku. Játra a další vnitřní orgány? Ani nejmenší potíže. Celkově? Hrozné. Už je toho moc a já cítím, že brzy odejdu na věčnost.

Ztěžka si znovu stříknu vodu na obličej. Chci se vrátit na své místo, ale nezdá se mi, že se mi podaří dostat se z toalety bez pomoci. Nebudu schopný najít zámek. Přitom vidím všechno zřetelně. Přede mnou jsou dveře. Klika a zámek jsou tam také. Síly mám dost, ale zkoncentrovat se na ten pitomý zámek? Nejde to! Natáhnout ruku a posunout ji správným směrem je velmi těžké, ale nakonec se mi nějak podaří dostat se ven. V uličce stojí řada lidí a dokážu registrovat, jak jsou nespokojení. Nejspíš jsem byl na záchodě déle, než jsem si myslel. Nechovám se jako opilec – nepotácím se, nikdo si na mě neukazuje. Jsem jen další z cestujících. Kira mi později řekla, že jsem svoje místo u okénka opustil normálně a kolem ní a Ilji jsem se dostal docela snadno. Jen jsem vypadal hodně bledě.

Stojím v uličce a říkám si, že požádám o pomoc. Ale na co se mám letušky zeptat? Nedokážu ani zformulovat, co mi je nebo co potřebuju.

Ohlédnu se směrem ke svému sedadlu, ale pak se otočím na druhou stranu. Teď stojím čelem ke kuchyňce, k těm pěti metrům čtverečním s vozíky na jídlo – k místu, kam se během dlouhého letu chodí, když se chce člověk napít.
Opravdoví spisovatelé jsou výjimeční lidé. Když se mě někdo zeptá, jaké to je zemřít na následky otravy, napadnou mě dvě asociace: mozkomoři z Harryho Pottera a nazgûlové z Tolkienova Pána prstenů. Mozkomorův polibek nebolí: oběť jen cítí, jak ji opouští život. Hlavní zbraní nazgûlů je jejich děsivá schopnost způsobit, že člověk ztratí vůli a sílu. Stojím v uličce, políbí mě mozkomor a poblíž stojí nazgûl. Přemáhá mě nemožnost pochopit, co se děje. Život ze mě vyprchává a já nemám vůli vzdorovat. Je se mnou konec. Tato myšlenka mě rychle a naprosto ovládne. Už to nevydržím. Stevard se na mě tázavě podívá. Zdá se, že je to tentýž muž, který předstíral, že si nevšiml mého notebooku. Ještě jednou se pokusím vymyslet slova, která bych mu mohl říct. K mému překvapení se mi podaří ze sebe vypravit: „Byl jsem otráven a brzy zemřu.“ Podívá se na mě bez známky znepokojení, překvapení, dokonce bez obav – vlastně se maličko pousměje. „Cože, jak to myslíte?“ Jeho výraz se radikálně změní, když sleduje, jak si lehám k jeho nohám na podlahu kuchyňky. Nepadám, nehroutím se, neztrácím vědomí. Ale naprosto cítím, že stát v uličce je nesmyslné a hloupé. Koneckonců umírám a lidé umírají – opravte mě, pokud se mýlím – vleže.

Ležím na boku. Dívám se do stěny. Už se necítím trapně, necítím ani úzkost. Kolem mě začnou pobíhat lidé a slyším výkřiky.

Nějaká žena křičí těsně u mého ucha: „Řekněte mi, není vám dobře? Řekněte mi, máte infarkt?“ Chabě zavrtím hlavou. Ne, se srdcem nemám žádný problém.

Mám dost času přemýšlet: Jsou to všechno lži, co se říká o smrti. Neprobíhá mi před očima celý můj život. Neobjevují se tváře mých nejdražších. Ani andělé nebo oslnivé světlo. Umírám při pohledu do stěny kabiny letadla. Hlasy se stávají nezřetelnými a poslední slova, která slyším, jsou slova ženy, jež křičí: „Ne! Probuďte se! Probuďte se!“ Pak jsem zemřel.

Pozor, dopředu vám prozradím, že jsem vlastně nezemřel.

2

Pokud si představujete, že probuzení z kómatu je víceméně okamžité, jak se nám snaží namluvit tvůrci filmů, musím vás zklamat. Rád bych tvrdil, že v jednu chvíli jsem umíral v letadle a v další jsem otevřel oči a zjistil, že jsem v nemocnici a dívám se na svou milovanou ženu, nebo alespoň na tým lékařů, kteří na mě úzkostlivě hledí. To se ale nestalo. Návrat do normálního života trval několik týdnů velmi nepříjemných a úporných vidin. Celý proces připomínal zdlouhavou a velmi realistickou cestu pověstnými devíti kruhy pekla. Nepřekvapilo by mě, kdyby celý ten koncept vymysleli lidé, kteří se ocitli v kómatu a viděli stejné věci jako já. Šlo o nepřetržitý sled halucinací, skrz které jsem občas zahlédl realitu. S postupem času přibývalo reality a ubývalo halucinací.
Z prvních dnů si vybavuju jen ojedinělé okamžiky. V jednom z nich sedím na vozíku a někdo mi holí obličej. Nemohu ani pohnout prstem. V jiném mi příjemná osoba myje ruce, zřejmě lékař. Říká mi: „Alexeji, prosím, řekněte jakékoli slovo. Napíšu ho a ukážu vám ho.“
Tahle žádost se opakovala den za dnem a já jsem jejímu smyslu pomalu začínal rozumět. Nejdřív jsem si uvědomil, že jsem Alexej, pak, že se jedná o cvičení, které po mně chce lékař, a že můj úkol je říct jakékoli slovo. Hlasivky jsem měl v pořádku, potíž byla v tom, že mě žádná slova nenapadala. Snažil jsem se opravdu hodně, ale nemohl jsem se dostat k té části mozku, která je zodpovědná za vytváření slov. Aby toho nebylo málo, nemohl jsem doktorovi vysvětlit, že si nedokážu vybavit žádné slovo, protože to taky vyžadovalo slova a já žádná v hlavě prostě neměl. Na jednoduché otázky sestry jsem vždycky odpověděl přitakáním, ale vybavit si a říct celé slovo bylo nad moje tehdejší možnosti. Prostě jsem to nedokázal.
Postupně jsem začal lépe chápat, co se děje, a dokonce jsem dokázal pojmenovat věci. Pak jsem dostal tužku a požádali mě, abych něco napsal, ale moje agonie začala znovu: absolutně jsem nevěděl, jak psát.
Lékař mě navštěvoval častěji než kdokoli jiný. Byl to velmi slavný a uznávaný neurochirurg z Japonska, profesor. Mluvil se mnou velmi dlouho, tiše, pečlivě vysvětloval, co se stalo, jakou léčbu mám očekávat, jak dlouho budu potřebovat rehabilitaci a kdy konečně budu moci vidět svoji rodinu. Udělalo na mě ohromný dojem, jak byl profesionální a autoritativní. Právě na něho si pamatuju jako na prvního člověka poté, co jsem se probral z kómatu. Byl to skvělý chlap, dobře vypadal, i když byl trochu plešatý. Vážný a vysoce inteligentní. Z nějakého důvodu byl však také neuvěřitelně smutný.
Sestry mi potom řekly, že jeho dvouletý syn zemřel při nehodě, když ho v Japonsku přejelo auto. Profesor se pokusil zachránit život svého syna, sám ho operoval, ale dítě mu tragicky zemřelo v náručí. Při jedné z profesorových návštěv mi přečetl haiku, které napsal na jeho památku. V životě jsem neslyšel nic tak krásného. Když odešel z nemocničního pokoje, nemohl jsem dostat ty srdceryvné řádky z mysli a několik dní jsem nad nimi tiše plakal.
Když však za mnou přicházel, nasadil jsem statečný obličej, v neposlední řadě proto, že jsme probírali plán, jak mě postavit na nohy, a to se mi líbilo. Příští týden mi profesor řekl, že dostanu nové, bionické nohy místo mých starých, o které jsem evidentně přišel. Že provede komplikovanou neurochirurgickou operaci, aby mi nahradil páteř. Nová by znamenala velké zlepšení, protože by k ní byla připojena čtyři gigantická mechanická chapadla, stejně jako má Doctor Octopus v sérii Amazing Spider-Man. Byl jsem nadšený.
Představte si moje zklamání, když mi řekli, že neexistuje žádný japonský profesor, že všechny naše řeči, plány a dlouhé rozhovory byly jednou velkou halucinací způsobenou tím, že mi bylo podáváno šest různých psychofarmak současně. Byl jsem tak šokovaný, že jsem požádal, aby mi ukázali celý nemocniční personál. Možná jsem si popletl některé detaily a on nebyl ve skutečnosti neurochirurg, ale řekněme specialista na resuscitaci. Bohužel v Charité – mé nemocnici – nepracoval nikdo, kdo by odpovídal popisu japonského profesora. Lékaři i rodina mi řekli, že jsem si všechno jen představoval. Opravdu? Úplně všechno!? Několik hodin jsem věnoval googlování slavných japonských neurochirurgů, kdyby náhodou existoval jeden, jehož syn zemřel při nehodě. Kdyby tomu tak nebylo, musel bych čelit skutečnosti, že jsem si tři dny vyplakal oči nad haiku, které jsem si sám vymyslel.
Nepamatuju si, kdy jsem po kómatu poprvé uviděl Juliji. Nenastal ani okamžik, že by někdo přišel do mého pokoje, otevřel jsem oči, podíval se na krásnou ženu a pomyslel jsem si: Jé, Julija je tady. To je skvělé! Nikoho jsem nepoznával a nechápal jsem, co se kolem mě děje. Jen jsem tam ležel a nemohl se soustředit. Pamatuju si však na nejlepší okamžik dne. Vedle mě se objevila „Ona“. Věděla lépe než kdokoli jiný, jak mi upravit polštář a jak se mnou mluvit. Nebědovala, ach, chudáčku Alexeji. Usmívala se a smála. Díky tomu jsem se cítil lépe.
Na stěně naproti mé posteli na jednotce intenzivní péče visela velká bílá tabule. Bylo na ní něco nakresleného, ale ať jsem se snažil sebevíc, nemohl jsem přijít na to, co to je. Zíral jsem na tabuli, až jsem najednou uviděl, že jsou na ní namalovaná srdíčka. Po nějaké době jsem si všiml, že počet srdíček přibývá. Později jsem je začal počítat a uvědomil si, že po celou dobu, co jsem byl na jednotce intenzivní péče, mě Julija navštěvovala a každý den přidávala jedno nové. Když jsem se jednoho dne zase na tabuli zadíval, podala mi Julija kus papíru a mně se podařilo něco sám napsat. Když mi to ukázala později, poté co jsem se dostal z nemocnice, nebyl tam žádný text, jen něco jako čára na kardiogramu. Chvíli jsem mohl psát jen do sloupečku. Správně vodorovně jsem se naučil psát až o několik týdnů později, ale ještě dlouhou dobu jsem pořád pletl pořadí písmen ve slovech.
Jednoho dne, když jsem už lépe chápal realitu, a dokonce jsem si postupně začal trochu vybavovat angličtinu, požádal jsem sestřičku, jestli mi může dát napít vodu. Řekla, že mi dá vodu, jakmile to slovo napíšu, a podala mi propisku. Pamatoval jsem si, jak se anglicky řekne „voda“, ale neměl jsem ponětí, jak to napsat, ať jsem se snažil sebevíc. Začínal jsem se vztekat a znovu se mrzutě dožadoval vody. „Zkuste to napsat ještě jednou,“ řekla mi sestřička nekompromisně. Natáhl jsem se k tomu papíru, rozzuřil se a v návalu vzteku napsal slovo, které se mi najednou vynořilo z podvědomí – „fuck“. Poněkud pomstychtivě, ale spíš s pocitem hrdosti jsem ten papírek podal sestře. Soucitně se na mě podívala. Napsal jsem „fkuc“.

Snažím se vylíčit své vzpomínky v posloupnosti, ale faktem je, že všechno byla jedna jediná mozaika střípků reality a snů: japonský profesor, papír a psací pero, pocit, že nemám nohy, srdíčka na tabuli, moje účast v hrozné nehodě, Julija, já ve vězení.

Takže jsem teď seděl na palandě ve vězeňské cele. Vězeňská pravidla byla napsaná na okolních zdech, ale nebyla to běžná pravidla, ale slova z písní Krovostoku, slavné ruské rapové skupiny. Dozorci mi přikazovali, abych četl pravidla, tedy vlastně texty, znovu a znovu, tisíckrát. Tohle mučení ve snu mě pořádně štvalo. Mnohem později, když jsem se vzpamatoval, jsem se o tom zmínil v rozhovoru a kluci z Krovostoku mi poslali odpověď na Twitter: „Ljošo,* omlouváme se za špatný trip.“

*Zdrobnělá varianta AlexejeNa stěně mého nemocničního pokoje visela obrovská televize, která představovala další zkoušku, jen o něco méně hroznou než moje opakující se iluze. Jak jsem se postupně vzpamatovával, lékařský personál zkoušel všechno možné, aby mě zabavil. Jednoho dne usoudili, že by mě mohlo bavit sledovat fotbal. Problém byl v tom, že mě fotbal ani zdaleka nezajímá. Po nějaké době přišel na návštěvu kolega Leonid Volkov a hned viděl, že je problém. „Proč mu pouštíte v televizi fotbal? Nesnáší ho.“ Televizi rychle vypnuli, a přestože jsem to v tu chvíli moc neocenil, cítil jsem velkou úlevu.

Julija a Leonid se mi několikrát pokusili říct, co se stalo. Nějakou dobu se jejich snaha nesetkávala s úspěchem. Bylo to, jako by klepali na zavřené dveře, za nimiž byl můj mozek, který neodpovídal. Řekli mi o otravě; o mém omdlení v letadle; o nemocnici v Omsku – plné důstojníků FSB; o tom, jak režim dlouho bránil převozu z nemocnice; o evakuaci do Německa… Ale jen jsem tam s nimi seděl a zíral. Vyprávěli mi obšírně a podrobně, že se mě Putin pokusil zavraždit, když jsem cestoval po Sibiři; že nezávislé laboratoře potvrdily, že jsem byl otráven, a navíc stejným chemickým prostředkem, jaký ruské tajné služby použily k otravě Skripalových v Salisbury. A když potom pořád opakovali slovo „novičok“, jednou jsem se na ně náhle podíval a řekl: „Co to kurva je? To je tak blbé!“

Leonid říká, že to byl okamžik, kdy pochopil, že budu v pořádku.

Postupně jsem si zřetelněji uvědomoval, co se stalo, a vzpomínal, co předcházelo. Bez ohledu na to, jak fascinující a napínavě vypadaly detaily neúspěšného pokusu o mou vraždu, mnohem víc mě zajímalo, jak dopadly volby v Tomsku a Novosibirsku. Uveřejnili jsme naše vyšetřování na YouTube? Prohlíželi si je lidé? Hlasovali? Podařilo se nám porazit Jednotné Rusko? Kolik procent hlasů získali naši kandidáti? V noci, kdy se sčítaly hlasovací lístky, jsem požádal Juliji, aby nahlas přečetla všechny zprávy, které mi došly na Twitter. Pak jsem jí sotva srozumitelně nadiktoval vzkazy, které měla poslat našim kolegům.

Výsledky voleb byly lepší, než jsme vůbec mohli doufat. V Tomsku zvítězilo devatenáct z dvaceti sedmi kandidátů, které jsme podpořili, včetně koordinátorky našeho místního ústředí Ksenije Fadějevové a jejího zástupce Andreje Fatějeva. V Novosibirsku získalo poslanecký mandát dvanáct kandidátů, které jsme podpořili, vedoucí naší kanceláře Sergej Bojko byl jedním z nich.  

Přesto jsem se do reálného dění naplno zapojil až ve chvíli, kdy mi poprvé dovolili vstát z postele a udělat pár samostatných kroků. To jsem dlouho nesměl, protože jsem chtěl utéct, a dokonce jsem se o to několikrát pokusil. Zatímco jsem se pomalu vzpamatovával, uvědomil jsem si, že před mým pokojem stále stojí lidé a pozorují mě přes sklo. Nevypadali jako lékaři a potom, co jsem se dozvěděl, co se mi stalo, mi vysvětlili, že je to stráž. Jednoho dne jsem se pokusil přemluvit Juliji, aby se chopila jejich zbraní a pomohla mi utéct. Cítil jsem naléhavou potřebu zmizet. Žádnou zbraň jsem však nezískal. Proto jsem se rozhodl vzít věci do vlastních rukou: když jsem byl sám, strhl jsem všechny katetry a hadičky, které ke mně byly připojeny. Zalil jsem pokoj krví, přesto jsem se pokusil vstát. Okamžitě přiběhli zdravotníci, bleskově mě vrátili do postele a znovu připojili. Nevzdal jsem se však tak snadno – v následujících dnech jsem učinil ještě několik pokusů o útěk.

Když jsem se konečně se svolením lékařů dokázal sám zvednout z postele a ujít těch pár kroků, které jsem měl k umyvadlu, všechno se mi naléhavě vrátilo. Chtěl jsem se umýt, ale ruce mě neposlouchaly, a pak se mi najednou velmi živě vybavilo, jak jsem se před několika týdny snažil umýt si obličej na toaletě v letadle z Tomsku do Moskvy. Vrátil jsem se do postele, lehl si, zíral do stropu a cítil se absolutně mizerně. Byl jsem jako vetchý stařec. Ujít tři metry k umyvadlu? Problém. Otočit kohoutkem? Problém! Bál jsem se, že takhle zůstanu napořád.

Ze začátku se zdálo, že to tak opravdu bude. Vrátit se k normálnímu životu vyžadovalo obrovské úsilí. Každý den za mnou chodila fyzioterapeutka. Milá osoba, ale nutila mě dělat ty nejtěžší věci, jaké jsem kdy v životě dělal. Požádala mě, abych si sedl ke stolu, a podala mi dva hrnky. V jednom byla voda, druhý byl prázdný. Dala mi lžíci a nařídila mi, abych s její pomocí nabíral vodu z plného hrnku do prázdného. V té době jsem už docela dobře mluvil a řekl jsem: „No dobře, že jste to vy, pět lžic.“ Ale ona po mně požadovala nemožné: „Ne, potřebujeme sedm.“ Nakonec jsem s nesmírnými obtížemi sedm lžiček skutečně nabral a přelil je do druhého hrnku. Připadal jsem si, jako bych uběhl maraton.

Ještě jsem se musel naučit normálně chodit, držet věci a koordinovat pohyby. Musel jsem stokrát denně chytat míč. Bylo to vyčerpávající. Mnoho týdnů jsem nezvládal lehnout si na zem ze stoje a pak vstát. Dokázal jsem to maximálně třikrát a byla to velmi těžká práce.

Asi nejskvělejší okamžik na jednotce intenzivní jsem zažil, když přiletěly z Moskvy naše děti, Dáša a Zachar. Ale pak jsme zažili klasicky trapnou chvilku. Nemohly mě obejmout, protože jsem byl ověšený kabely a hadičkami. Také zdaleka nebylo jasné, o čem si v takové situaci můžeme povídat, takže jen seděly v pokoji a já se na ně díval a byl jsem blaženě šťastný.

Můj pobyt v nemocnici Charité skončil třiadvacátého září. Strávil jsem v ní více než měsíc. Je to mimochodem nejstarší špitál v Německu a největší fakultní nemocnice v Evropě. Všechno jsme si připravili a zabalili a já se poprvé převlékl z nemocničního úboru do normálního oblečení. Ve tři hodiny jsem měl být propuštěn, ale pak mě požádali, abych počkal do šesti, protože mě chtěl lékař ještě naposledy prohlédnout. Otevřely se dveře a dovnitř vešel můj lékař a za ním nějaká dáma, která mi matně připadala povědomá.

Byla to Angela Merkelová, německá kancléřka. Pro mě naprosté překvapení! Už jsem samozřejmě věděl, že sehrála důležitou roli při záchraně mého života, když přiměla Putina, aby souhlasil s mým převozem do Berlína. Chtěl jsem jí podat ruku, nebo ji dokonce obejmout (po otravě jsem se dočasně stal velmi emotivním), ale rychle jsem si uvědomil, že moje tepláky a tričko jsou už tak dost velkou „výzvou“ přísnému německému protokolu a že bych neměl tlačit na pilu. Povídali jsme si hodinu a půl hlavně o ruské politice. Merkelová byla v této oblasti úžasně dobře informovaná a její detailní znalost našich šetření, zejména těch posledních na Sibiři, na mě udělala velký dojem.

To, že za mnou Merkelová přišla, bylo velmi dojemné osobní gesto i chytrý politický tah. Putina to zjevně mělo popudit. Když jsme se loučili, poděkoval jsem jí za všechno, co pro mě udělala. Zeptala se, jaké mám plány. Řekl jsem jí, že bych se rád co nejdříve vrátil do Ruska. Odpověděla: „Nemusíte spěchat.“

Přesto jsem byl posedlý myšlenkou vrátit se co nejrychleji do Moskvy. Opravdu jsem chtěl přivítat Nový rok doma. Julija mě zastavila. „Počkejme, až se úplně uzdravíš.“

Zůstali jsme v Německu ještě čtyři měsíce.

21. ZÁŘÍ 2020*

Post o lásce.

Výročí svatby s Julijí připadá na 26. srpna. Jsme manželé už dvacet let. Vlastně jsem docela rád, že jsem to prošvihl a můžu to napsat dnes, kdy toho o lásce vím o něco víc než před měsícem.

Určitě jste tu scénu viděli stokrát ve filmech a četli její popis v knihách: jeden člověk leží v kómatu a jeho partner svou láskou a neutuchající oddaností přivede svého milovaného zpět k životu. A přesně tak to samozřejmě bylo i u nás, přesně podle kánonů klasických filmů o lásce a kómatu. Jenže ve skutečnosti jsem spal a spal a spal. Yulia @yulia_navalnaya za mnou přišla, povídala si se mnou, zpívala mi písničky a pouštěla mi hudbu. Nemůžu lhát: nic z toho si nepamatuju.

Ale řeknu vám, na co si vzpomínám. Možná se to vlastně ani nedá pořádně popsat jako vzpomínání. Je to spíš soubor mých prvních pocitů a emocí. Bylo to však pro mě tak důležité, že se mi to navždy vrylo do mozku.

Ležím tam. Už mě probrali z kómatu, ale nikoho nepoznávám a nechápu, co se děje. Nemůžu mluvit a nevím, co je to mluvení. Mou jedinou zábavou je čekat, až Ona přijde. Kdo je Ona, si nejsem jistý. Nevím ani, jak Ona vypadá. Pokud se mi podaří něco rozeznat rozostřenýma očima, nejsem schopný si ten obraz zapamatovat. Ale Ona je jiná než ostatní, to je mi jasné. A tak jen ležím a čekám na Ni. Přichází Ona a je hlavní osobou v místnosti. Narovnává mi polštář a dělá mi pohodlí. Nemá tichý, soucitný hlas, ale mluví vesele a směje se. Něco mi říká. Když je Ona nablízku, mé idiotské halucinace ustupují. Je velmi příjemné, když je tu Ona. Pak odejde a já se cítím smutný a znovu na Ni čekám.

Ani na okamžik nepochybuju o tom, že to má vědecké vysvětlení. Jako třeba, že jsem vnímal tón hlasu své ženy a můj mozek vylučoval dopamin a já se začal cítit lépe. Každá její návštěva se stala doslova terapií a efekt čekání na ni posiloval dopamin. Ale bez ohledu na to, jak působivě zní vědecké a lékařské vysvětlení, teď už s jistotou vím, jednoduše z vlastní zkušenosti, že láska léčí a vrací člověka do života.

Julije, zachránila jsi mě, a tenhle příklad by se klidně mohl dostat do učebnic neurobiologie.

* Některé příspěvky na Instagramu byly upraveny kvůli srozumitelnosti a odstranění opakování. Ne všechny Alexejovy příspěvky na Instagramu z období, které zahrnuje tato kniha, jsou v ní obsaženy.

ČÁST II

FORMOVÁNÍ

3

Vojáci na silnici byli kompletně zahalení do neobvyklých bílých obleků. Měli na sobě plynové masky, kvůli nimž vypadali jako nějaký podivný druh zvířete. Pocházím z vojenské rodiny a doma jsme samozřejmě plynovou masku měli, i když sloužila jen k tomu, aby si ji mohly nasadit děti přátel mých rodičů, kteří přijeli na návštěvu. Běhaly po bytě, předstíraly, že jsou sloni, a vřískaly nadšením. To se dalo dělat jen asi tři minuty, protože v plynové masce bylo strašné horko. Tihle vojáci si vůbec nehráli a nebyli tady pro zábavu. Poněkud zvláštně zastavovali auta a nechávali je pokračovat v jízdě až potom, co zkontrolovali jejich kola speciální kovovou tyčí. Bylo mi devět let a díval jsem se na to přes okno otcovy Lady 6.

Je to jedna z mých nejživějších vzpomínek z dětství. Rodiče na předním sedadle obleky vojáků nepřekvapily. Vysvětlili mi, že obleky mají vojáky chránit před radiací a nebezpečnými chemikáliemi. Bylo to nutné, protože v sedm set kilometrů vzdálené jaderné elektrárně Černobyl došlo nedávno k výbuchu. Bydleli jsme ve vojenském městě poblíž Obninsku, města s omezeným přístupem veřejnosti, kde postavili první sovětský jaderný reaktor. Byli jsme na cestě nakoupit potraviny právě v Obninsku, protože byl dobře zásobený díky všem těm atomovým vědcům, kteří tam žili. „Zásobování“ byl v Sovětském svazu důležitý termín, který jsem už znal. Znamenalo to, jak dobrý bude výběr věcí v obchodech. Nějaký člověk v temných končinách sovětského státního plánovacího systému zařídil, že v obchodě s potravinami v Obninsku měla být o šedesát procent vyšší pravděpodobnost, že tam najdu salám, než v jediném obchodě s potravinami v naší vojenské jednotce.
Kovové tyče v rukou vojáků sloužily k měření úrovně radiace na kolech aut. Vláda dosud nepřiznala, že černobylská katastrofa byla způsobena nedbalostí, takže oficiálním vysvětlením těchto demonstrativních kontrol bylo vypátrání sabotérů. Z tohoto důvodu byla posílena bezpečnost v každém městě, kde se nacházela jaderná elektrárna. Pokud by po zemi jezdili špioni (samozřejmě američtí) s úmyslem vyhodit do povětří jednu elektrárnu za druhou, naše ozbrojené síly by je odhalily podle stop radioaktivity na jejich pneumatikách.
Moje matka však upozornila, že i největší hlupáci našeho města vědí, jaký je skutečný důvod kontrol. Jaderní vědci z Obninska, kteří pracovali v Černobylu, okamžitě pochopili rozsah katastrofy. Navzdory lžím, které se objevily ve zprávách, mnozí z nich rychle naložili rodiny do aut a odjeli zpět do Obninsku. Tato opatření je měla odhalit: jejich auta, oblečení i oni sami by zákonitě vydávali radiaci. Úřady lhaly, že žádné nebezpečí nehrozí, a současně se zoufale snažily zabránit šíření radiace.

„To by stačilo,“ řekl otec naštvaně. Nechtěl o tom mluvit.

Téměř v každém městě a vesnici bývalého SSSR stojí pomník padlým ve druhé světové válce. Nejčastěji jsou na pomníku uvedena jména místních lidí, kteří se domů nevrátili. Kdybyste navštívili pomník v ukrajinské vesnici Zalesije, která leží několik kilometrů od černobylské elektrárny, mohli byste si mezi jinými jmény přečíst: „Navalnyj, Navalnyj, Navalnyj, Navalnyj.“ Nedá se poznat, kdo z nich je můj příbuzný a kdo má jen stejné příjmení.
Můj otec se v té vesnici narodil. Když skončil školu, rozhodl se vstoupit do armády a jít na vojenskou školu. Na Ukrajině už pak nikdy nežil, místo toho sloužil v různých vojenských městech v Rusku. Jeho dva starší bratři a matka zůstali v Zalesije. Jezdil jsem k ní každé léto a moji příbuzní si vždycky posteskli, jaký jsem hubený, bledý moskevský měšťák a jak mě budou muset vykrmit dobrým ukrajinským vepřovým sádlem. Celé léto mi nabízeli jídlo v množství, které by mi mohli závidět i zápasníci sumo. Proměnil jsem se v opáleného ukrajinského vesničana, který skoro zapomněl rusky.
Babička byla věřící. Odříkávala modlitby a já jsem se je učil nazpaměť, i když jsem neměl ani ponětí, co znamenají. Na podzim mě vrátili rodičům a můj fyzický vzhled používali jako důkaz v nekonečné dobromyslné debatě u jídla o relativních přednostech a nedostatcích Ukrajinců a Rusů. Moje matka se narodila v Archangelsku na severu Ruska a vyrostla v Zelenogradu v moskevské čtvrti, takže byla jednoznačně příslušnicí etnické menšiny. Když se mě už poněkolikáté ptali, jestli jsem Ukrajinec, nebo Rus, snažil jsem se vyhnout přímé odpovědi. Bylo to, jako když se vás někdo zeptá, koho máte raději, jestli matku, nebo otce, na což se nedá rozumně odpovědět.
Černobyl byl nejbližším městem u Zalesije. Všichni tam chodili nakupovat a mnoho vesničanů tam i pracovalo. V Černobylu taky stál nejbližší stále ještě fungující kostel a tam mě babička bez otcova vědomí nechala pokřtít. Jako každý důstojník sovětské armády byl z povinnosti členem Komunistické strany Sovětského svazu (KSSS), a tedy z definice ateistou. Babička se obávala, že by se mohlo provalit, že jeho syn byl pokřtěn, a způsobit tak jeho vyloučení ze strany. Ještě víc se však bála Boha, a tak mě stejně vzala do kostela a nechala pokřtít. Netřeba dodávat, že to tajemstvím dlouho nezůstalo. Moje matka a otec se o křtu brzy dozvěděli od členů rodiny, ale na rozdíl od babiččina očekávání se nezlobili, jen se bavili, že si dělala takové starosti.
Zalesije byl ráj na zemi. Protékal jím potok a rostly tam stromy a na nich plno třešní. Když pastevci přiváděli večer domů krávy z celé vesnice, měl jsem na starosti jednu babiččinu. Byla obrovská a v rámci povinností jsem ji odváděl do chléva. Cítil jsem se důležitě a dělalo mi to dobře. Byl jsem obklopený těmi nejveselejšími a nejbáječnějšími lidmi: strýci, tetami, bratranci, sestřenicemi, kmotry a dalšími příbuznými, jejichž přesné postavení a stupeň příbuznosti se často nedal zjistit.
Šestadvacátého dubna 1986 v půl druhé ráno byl tento ráj zničen výbuchem ve čtvrtém jaderném reaktoru černobylské elektrárny. Pro zbytek světa to byla velká jaderná katastrofa. Pro SSSR představovala jednu z příčin kolapsu země, která se již potýkala s hospodářskou krizí „plně rozvinutého socialismu“. Pro ukrajinskou větev naší rodiny to byla strašlivá tragédie, která převrátila jejich život vzhůru nohama. A pro mě to byla první událost, první lekce v mém životě, s formativním dopadem na můj pohled na svět. Radiace byla pro mnohé sice daleko, ale pokrytectví a lži zaplavily celou zemi.
Několik dní po výbuchu, kdy si sovětská vláda už plně uvědomovala rozsah kontaminace, byli lidé žijící ve vesnicích v okolí Černobylu, včetně mých příbuzných, posláni sázet brambory na pole. Dospělí a taky školáci vykopávali půdu, na níž se teprve nedávno usadil radioaktivní prach. Místní lidé samozřejmě věděli, že se něco děje. Mnozí v Černobylu pracovali a někteří z nich měli přirozeně přátele, kteří byli zaměstnaní přímo v elektrárně. Zpráva o výbuchu se rozšířila rychlostí blesku.

Úřady radioaktivní katastrofu samozřejmě rázně popřely. Bylo však zřejmé, že režim něco tají, což znamenalo, že má co skrývat, ale otevřeně se to říct nedalo. V roce 1986 nikoho nenapadlo, že Sovětský svaz a jeho rozsáhlý aparát na kontrolu myšlenek a slov brzy přestane existovat. Takže když vám řekli, abyste sázeli brambory, museli jste to udělat. Byla to ta nejnebezpečnější a nejškodlivější věc, kterou mohl někdo navrhnout, ale udělalo se to, aby se mezi obyvatelstvem nešířila panika!

Standardní a naprosto debilní reakcí sovětských – a následně ruských – orgánů na jakoukoli krizi je rozhodnutí, že je v zájmu obyvatelstva, aby se mu donekonečna lhalo. V opačném případě, jak zní argumentace, lidé určitě vyběhnou z domů, nastane anarchie, dojde k zapalování budov a lidi se budou navzájem zabíjet!
Pravdou je, že se nikdy nic takového nestalo. Ve většině krizových situací je obyvatelstvo připraveno chovat se racionálně a disciplinovaně, zejména pokud by mu byla situace vysvětlena a bylo mu řečeno, co je třeba udělat. Místo toho, jak jsem se od té doby mnohokrát přesvědčil v méně dramatickém měřítku, je první oficiální reakcí vždycky lež. Funkcionáři z toho však nemají žádný praktický užitek; je to prostě tradiční pravidlo: z nepříjemné situace se vylhat. Bagatelizujte škody, všechno popírejte, blafujte. Vše se může vyřešit později, ale právě teď, v okamžiku krize, nemají funkcionáři jinou možnost než lhát. Obyvatelstvo je totiž zřejmě idiotské a ještě není na pravdu připraveno.
V černobylské kauze nemá smysl hledat ani špetku racionality. Chraň Bůh, aby lidem bylo řečeno, že mají týden zůstat doma a nevycházet ven, pokud to není absolutně nezbytně nutné. V Kyjevě, hlavním městě Ukrajiny s třemi miliony obyvatel, se pouhých pět dní po výbuchu konal prvomájový průvod za stejným propagandistickým účelem – předstírat, že je všechno v pořádku. Nyní už víme, jak tato rozhodnutí vznikala. Vedoucí představitelé komunistické strany, kteří seděli ve svých kancelářích, chtěli především zajistit, aby se o atomové katastrofě nedozvěděli sovětští občané, a – hrůza hrůz – ani cizinci. Zdraví desetitisíců lidí bylo obětováno v zájmu velkého utajení, které bylo směšné, protože radioaktivní spad byl tak rozsáhlý, že ho zaznamenaly laboratoře po celém světě.
O mnoho let později, když jsem si po dalším zatčení odpykával trest ve zvláštním vězení, jsem seděl v cele a pročítal soubor nově vydaných materiálů z archivů. Byly to tajné zprávy pobočky KGB Ukrajinské sovětské socialistické republiky, které hrdě dokumentovaly mimořádnou operaci, která se týkala jednoho novináře z Newsweeku, jenž po nehodě v Černobylu navštívil Ukrajinu. Na této operaci se podílelo asi dvacet osob, včetně příslušníků speciálních miličních jednotek a bývalých agentů KGB. Tehdejší KGB to zařídila tak, že každý, s kým novinář hovořil, byl zpravodajský důstojník, a všichni ho ujistili, že následky havárie jsou minimální a že veřejnost je ohromena a přímo nadšená efektivním způsobem, jakým se s ní strana a vláda vypořádaly. Byly nasazeny obrovské prostředky na oklamání jednoho jediného reportéra, protože strana a vláda to tak potřebovaly. Těžko jsme mohli dovolit, aby nepřátelští novináři pomlouvali sovětskou realitu překrucováním faktů. Proto jsme raději fakta sami trochu překroutili.
Žádný z těchto triků nebyl o nic účinnější než nechvalně proslulé severokorejské obchody s potravinami, v jejichž výlohách jsou strategicky rozmístěny plastové napodobeniny, aby cizinci, které vezou z letiště, viděli, že banány a pomeranče jsou volně k dispozici. Cizinci si tyto obchody už léta vesele fotí jako turistickou atrakci. Hej, podívejte se tamhle! Slavné fake ovoce!
Lidé ve Washingtonu, Londýně a Berlíně paradoxně věděli o skutečném dění v Černobylu víc než obyvatelé zamořené zóny. Naše rodina neznala celou pravdu, ale věděli jsme mnohem víc než většina ostatních: když strana a vláda rázně popřely „opovrženíhodné narážky washingtonské propagandy“ o výbuchu v Černobylu, naši příbuzní nám telefonovali a říkali, že všichni v regionu vědí, že v elektrárně došlo k výbuchu, a že všude jsou vojáci.
Pak nastala noční můra. Brzy byli evakuováni všichni v okruhu třiceti kilometrů od elektrárny a bez ohledu na to, jak nadšeně informovala státní televize o dobře koordinované operaci, my už věděli víc. Naše početné příbuzné rozprášili po celé Ukrajině, poslali je kamkoli, kde bylo volné ubytování, jako třeba na pionýrské ozdravovny. Lidé byli zoufalí. Bylo nesnesitelné nuceně opustit svou selskou usedlost, domov, který si člověk vybudoval vlastníma rukama. A tím spíš, že tito lidé mohli být podle sovětských měřítek považováni za dobře situované, poměrně bohaté. Ve srovnání s nimi jsme byli chudí příbuzní, i když můj otec pracoval v armádě, což znamenalo, že dostával nadprůměrný plat.
Prostě jsme žili standardní sovětský život v rámci vojenské jednotky, s bytem a platem, zatímco oni se svými sady, kravami a soukromými pozemky byli lépe zajištění, alespoň co se týče jídla. Teď vedli své děti k autobusu s tím, že je trvale odvezou kdoví kam, jen s doklady a minimálním oblečením. Tenkrát bylo slyšet bučení krav a štěkali psi, přesně jako to vídáme ve filmech o válce. O pár dní později vojáci obcházeli vesnice a psy postříleli. Vyhladovělá kráva prostě chcípne, ale psi zdivočí, vytvoří smečky a mohli by napadnout těch pár zbývajících lidí.
Nastala obludná spoušť, která se nedala utajit. Jedna z našich nejčastějších rodinných historek dává tušit míru hlouposti a zmatku. Několik hodin před stěhováním si babička vzpomněla, že má na půdě sušené ryby. Bylo jasné, že přichází o všechno, ale její nejmladší syn měl tak rád sušené ryby! Byla odhodlaná mu nějakou poslat. Odnesla ji na poštu, zabalila, na balík napsala naši adresu a předala poštovní úřednici. Po ulicích chodili lidé v ochranných oblecích a z reproduktorů se ozývalo varování, že všechno je kontaminované a v žádném případě si s sebou nic neberte, pokud to není nezbytně nutné. K jejímu úžasu však pošta, jejíž pracovní doba byla také sečtena, souhlasila s odesláním balíku. Ryba řádně dorazila k nám domů do Moskevské oblasti. Vypadala velmi lákavě a otec se rozhodl, že si ji vychutná s pivem. Teprve když matka spustila povyk, souhlasil, že přinese měřič radiace. Ryba byla tak radioaktivní, jako by na ni byla svržena atomová bomba. Matka ji odnesla do lesa a zakopala.
V té době bylo evakuováno celkem 116  00 osob. Lidé potřebovali nové bydlení, nová pracovní místa a náhradu za opuštěný majetek. I pro bohatou a vyspělou zemi by to byla velká výzva. Pro SSSR s jeho plánovaným hospodářstvím to byla noční můra. Bylo zapotřebí nových domů, nových aut…

Ronald Reagan rád vyprávěl vtipy o Sovětském svazu. „Víte, v SSSR, když si chcete koupit automobil, musíte zaplatit předem a pak deset let čekat ve frontě,“ začínal jeden z nich. „Tenhle člověk složil peníze a pak mu chlapík, který to měl na starosti, řekl: ,Dobře, přijďte za deset let a vyzvedněte si svoje auto‘. A on se zeptal: ,Ráno, nebo odpoledne?‘ A ten chlapík za přepážkou řekl: ,No, za deset let, jaký je v tom rozdíl?‘ A on řekl: ,No, instalatér přichází ráno.‘“ Nebylo to daleko od pravdy. Auto bylo nejcennějším majetkem rodiny, nejcennějším předmětem, který jste ze zákona směli vlastnit, a teď „po Černobylu“ jste se museli vzdát svého vlastního auta s malou vyhlídkou na nákup jiného. Čekací lhůta na koupi zastaralého modelu Fiatu vyráběného v SSSR pod značkou VAZ byla neuvěřitelných deset až patnáct let.

Sovětský svaz byl úžasně efektivní v produkci propagandy a lží, ale taky měl potřebu stavět domy ve spěchu, a to bylo něco, co sotva uměl. Vojáci a dělníci byli povoláváni z celé země a kvalita postavených domů byla otřesná. Bylo třeba dodat lidem nový majetek, který prostě nebyl k dispozici. Co mohl stát udělat, bylo převést vám sovětské ruble na účet ve státní spořitelně Sberbank, ale jak jste měli nahradit ty boty vyrobené v Jugoslávii, pro které jste speciálně cestovali do Moskvy a čekali na ně pět hodin ve frontě? V obchodech po celé zemi nebylo nic srovnatelného. Nebo co ta tepláková souprava vyrobená v Německé demokratické republice s nápisem PUMA na zádech? Vaše stará už byla prostě příliš „jetá“ a kdo vám měl ušít novou? Karel Marx? Panoval velký nedostatek všeho kvalitního – oblečení, bot, tapet, toaletních potřeb. Plánované hospodářství nebylo schopno uspokojit poptávku ani po základních potřebách. Obyvatelstvo, 275 milionů občanů, stálo každý den ve frontě, aby si koupili něco, co potřebují, a nikdo z nich se nehodlal nechat předběhnout obětí z Černobylu.

Další a další vojáci byli posíláni do zamořené zóny. Říkalo se jim „likvidátoři“, což bylo slovo, které se mělo stát trvalou součástí slovníku sovětského a následně ruského lidu. Slyšeli jsme další a další příběhy o tom, co se v Černobylu děje, a každý byl děsivější než ten předchozí. Byl jsem ohromený rozdílem mezi svědectvími z místa havárie a televizními zprávami.

I pro mé desetileté já představovalo největší záhadu, proč úřady takhle lžou, když všichni kolem mě znají pravdu. Co to bylo za ubohý pokus o podvod? Pokud se chystáte lhát, měli byste alespoň očekávat, že z toho budete mít nějaký prospěch. Když jste žáci a pak studenti, tvrdíte občas, že jste nemocní. A proto nemusíte jít do školy; to alespoň dává smysl. Ale jaký smysl měly tyhle lži? Ruský spisovatel Vasilij Šukšin při popisu fungování Sovětského svazu památně řekl: „Lži, lži, lži… Lži jako vykoupení, lži jako odčinění viny, lži jako dosažený cíl, lži ve jménu kariéry, o blahobytu, lži jako na hrudi připnuté medaile, lži o tom, že dostanete byt… Lži! Celé Rusko bylo pokryto lží jako strupem.“ Vynikající a přesný popis situace.
Kdyby k černobylské katastrofě nikdy nedošlo, asi bych o politice slyšel méně. Určitě by to bylo méně osobní a moje politické názory by se formovaly trochu jinak. Ale věci se staly tak, jak se staly, a o mnoho let později, když už jsem byl dospělý muž a sledoval jsem v televizi nově jmenovaného úřadujícího ruského prezidenta, sedmačtyřicetiletého Vladimira Putina, zdaleka jsem nesdílel nadšení z nového „energického vůdce“ země. Pořád jsem si říkal: Ten nikdy nepřestane lhát, stejně jako tomu bylo v mém dětství.

––––––––––

Myslím, že jsem v jistém smyslu produktem města i venkova. Můj otec Anatolij, nejmladší ze sourozenců, chtěl od začátku odejít z ukrajinské vesnice, kde žil. Nebylo to snadné. Až do roku 1965 nedostávali kolchozníci občanské průkazy, bez kterých se člověk nemohl přestěhovat, což byla v Sovětském svazu, který hlásal rovnost pro všechny a zakazoval vykořisťování jedné osoby druhou, forma nevolnictví. Jednou z možností, jak se dostat pryč, bylo vstoupit do ozbrojených sil. Můj otec byl dobrým studentem a neměl problém dostat se na Kyjevskou vojenskou školu spojů. Když ji dokončil, byl odveden k vojskům protiraketové obrany, která tvořila trojitý ochranný kruh kolem Moskvy. Vojenští stratégové uvažovali tak, že i když by bylo velmi obtížné ochránit celé rozsáhlé území Sovětského svazu před nepřátelskými raketami, alespoň hlavní město by mohlo být zachováno. Můj otec, mladý důstojník, byl přidělený k vojenské jednotce v okolí Moskvy a jednou dostal rozkaz doprovázet skupinu vojáků, kteří se přepravovali v prostředcích hromadné dopravy, konkrétně příměstským vlakem. Nastoupil do vagonu a uviděl Ludmilu, mou nastávající matku. Bydlela v Zelenogradu, což bylo jakési „Silicon Valley“ Sovětského svazu – moskevská čtvrť určená pro podniky sovětského elektronického průmyslu. Obyvatelé Zelenogradu si dávali záležet na tom, aby dali najevo svou vyšší úroveň vzdělání a příslušnost k vědecké elitě. Jejich kino se dokonce jmenovalo Elektron. Když moje matka absolvovala Moskevský institut řízení, šla pracovat do jednoho z podniků špičkové technologie, do Institutu mikropřístrojů. Moji rodiče se vzali v roce 1975 a na začátku společného života se přesouvali mezi mnoha vojenskými posádkami v trojím prstenci chránícím hlavní město naší vlasti před raketami, které na něj prý míří z agresivního vojenského bloku NATO. O rok později jsem se k nim připojil já a v roce 1983 můj bratr Oleg.
Tahle vojenská města, a zažil jsem tři, si byla velmi podobná. Vždycky tam byl les a kolem plot, který uvnitř neprodyšně uzavíral několik armádních jednotek, ubytovací zařízení, školu, obchod a důstojnický klub sloužící jako kino a taky místo pro zvláštní příležitosti. Důležitou součástí infrastruktury bylo bezpečnostní přístupové kontrolní stanoviště. Aby vás mohli navštívit příbuzní, museli jste požádat o povolení. Přísnost systému byla v typicky sovětském stylu vždycky kompenzovaná dírou v plotě, kterou mohl vejít a vyjít každý, kdo z nějakého důvodu nezískal propustku předem. Průvodcem, který je tou dírou provedl, jsem byl obvykle já, na což jsem byl nesmírně hrdý. Tohle uspořádání zůstává i dnes neměnné. Moji rodiče stále žijí v takovém vojenském městě s přísně střeženým přístupovým systémem. Pokaždé, když je navštívím, musím čekat ve frontě na speciální propustku. Pokyn na zdi uvnitř kontrolního stanoviště upozorňuje, že cizinec může být vpuštěn pouze na základě rozkazu podepsaného ministrem obrany. Město je přesto plné zahraničních migrantů, kteří pracují na stavbách. A je zřejmé, že se dovnitř nedostali na základě osobního rozkazu ministra obrany.

Můj otec sloužil jako styčný důstojník a matka pracovala buď v civilním podniku jako ekonomka, nebo jako účetní armádní jednotky, když se jí nenaskytla žádná civilní práce.

Důležité bylo znát čísla. Ta hrají v životě armádního města významnou roli. Všechny směry, pracoviště a další podstatné věci měly kódová čísla. Aby vám rozuměli, museli jste říct: „Můj táta pracuje v čísle 25573.“ Matka byla „účetní v 20517“. V domě 3328 se stavěl nový obytný blok, což znamenalo, že tam brzy budou byty, a o zdravotnické jednotce 2713 se vědělo, že má nejlepšího zubního technika. Řekni mi své číslo a já ti řeknu, kdo jsi.

Byla tu jen jedna školka a jedna škola. Když jsem měl později vlastní dítě a manželka mi řekla, že je čas přemýšlet o výběru školy, upřímně jsem nechápal, co tím myslí. Kterou školu si máme vybrat? Samozřejmě tu nejbližší. Byl jsem naprosto zvyklý na to, že existuje jen jedna škola a žádný výběr.

Obrovskou výhodou pro dítě žijící ve vojenském městě byl relativně snadný přístup k věcem, které se daly vystřelit a vyhodit do vzduchu. To jsem miloval a byl jsem na způsobování výbuchů úplně závislý. Na skládce odpadků vedle jednotky jste mohli najít balíček elektrických rozbušek, které jste mohli odpálit pomocí drátů a obyčejné baterie. Výměnou za náboje si od vás vojáci brali jídlo nebo odznak „Stráž“. Z nějakého důvodu bylo považováno za zvláštní vyznamenání, když se člověk po dvou letech v armádě vrátí domů s takovým odznakem na hrudi. Ve vojenském obchodě se prodávaly jen zřídka, takže trik spočíval v tom, že jste požádali tátu, aby vám nějaký sehnal, a pak jste ho vyměnili za náboje. Když se teď ohlédnu za svými pokusy, mohu být jen vděčný, že stále vidím na obě oči a že mám pořád všechny prsty.

Poslední vojenské město, které jsem zažil, byl Kalininec. Přímo ráj pyromanů! Když jsem se poprvé setkal s místními dětmi, vyslovily záhadný návrh: „Pojďme lovit náboje.“ „Jak to děláte?“ zeptal jsem se. „Samozřejmě v řece.“ Vybavení magnetem a dlouhým provazem jsme se vydali na střelnici, spustili magnet z nedalekého mostu do řeky a vytáhli ho nahoru pokrytý náboji. Nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Otec mi později vysvětlil, že v tomhle městě je umístěna tamanská motorizovaná střelecká divize, která potřebuje cvičné terče. Důstojník, který měl za úkol vodit své vojáky na střelnici, často zjistil, že už je tam plno a využívají ji jiné jednotky, což znamenalo, že dnes výcvik na střelnici zkrátka nebude. Stávalo se taky, že po ostrých střelbách jim náboje zbyly. V obou případech předpisy vyžadovaly, aby byla nepoužitá munice odvezena zpět a vrácena v souladu s určitým postupem, přičemž každý poslední náboj musel být zaúčtován. Netřeba dodávat, že nikdo se tím vším nechtěl zabývat. Vojáci ale nemohli jen tak odhodit náboje v lese, kde by na ně mohli narazit houbaři nebo třeba děti, takže nejlepším řešením bylo naházet je do řeky. Tento způsob likvidace, který svět dospělých považoval za spolehlivý, nepředstavoval pro vynalézavé děti žádný neřešitelný problém. Náboje už nebyly pravděpodobně použitelné pro střelbu ostrými, ale po vysušení se ukázaly jako ideální pro způsobení výbuchu.

Důsledky snadného přístupu k těmto nebezpečným předmětům byly až příliš předvídatelné: v jednom vojenském městě se čtyři starší děti pokusily odpálit nábojnici tak, že ji položily na ohniště. Jedno z nich experiment nepřežilo, jedno přišlo o obě nohy a další dvě děti utrpěly vážná zranění. Ve městě, kde jsem dokončil střední školu, přišel spolužák o devadesát procent zraku a měl strašlivě znetvořený obličej, když odpálil signální světlici vyjmutou z obrněného transportéru.
Rodiče přivírali oči nad mými pyrotechnickými experimenty s výbušninami, aniž by si uvědomovali jejich skutečný rozsah, až do dne, kdy jsem pozval otce, aby odpálil bombu, kterou jsem vyrobil na našem balkoně. Nejspíš si myslel, že je to nějaký výmysl vyrobený ze sirek. Ha ha ha. Ve skutečnosti jsem sestrojil hořčíkovo-manganovou bombu. Kvůli její výrobě jsem šel na heliport, kde jsem dlouho piloval disk vrtulníkového kola z hořčíkové slitiny. Bombu jsme odpálili v noci, za tmy. Když se nám po několika minutách přestaly před očima vznášet barevné kruhy, otec mě seřval. Rozhodl jsem se, že ho napříště nebudu do svých chemických pokusů zasvěcovat, ale zdaleka jsem nepřestal způsobovat výbuchy. Tento úspěch mě naopak velmi inspiroval.

Nebyl jsem si jistý, co můj otec v armádě dělá. Zdálo se, že jeho práce zahrnuje hlavně dvě činnosti. Jedna z nich byla, že denně v devět hodin večer spěchá na své stanoviště, aby dal znamení ke stavu pohotovosti. Jinými slovy – vyhlásil poplach a ostatní důstojníci běželi ke svým jednotkám. Když se po celém městě rozezněla siréna, důstojníci, kteří byli v tu chvíli doma, se s naštvaným výrazem ve tváři rozcházeli ke svým jednotkám. Vojáci z toho neměli radost, ale jinak byla siréna vlastně velice užitečná, protože šlo o hlavní signál pro všechny děti, aby šly domů. Den se dělil na „před sirénou“ a „po siréně“ a bylo nemožné předstírat, že jste ji neslyšeli, protože její kvílení bylo šíleně hlasité.

Další činností bylo chytání uprchlých vojáků. Všechno začalo tím, že doma zazvonil telefon. Otec nebo matka ho zvedli, několik vteřin poslouchali, jak na druhém konci štěká službu konající důstojník, že utekl další voják. Otec se ho vydal chytat. Někdy byl voják, který utekl, ozbrojený, a to se považovalo za mimořádnou událost. Nedokázal jsem dospělé přesvědčit, aby mi vysvětlili, proč by někdo chtěl utéct. Kam měli namířeno?
Vojáci byli všude. Byli využíváni jako pracovní síla. Zametali ulice, jezdili s auty, tahali různý materiál. Další pořád někam pochodovali. Často číhali u obchodu na školáky a chtěli po nich, aby jim šli něco koupit. Sami se báli jít dovnitř, protože by je mohla spatřit hlídka pátrající po vojácích nepřítomných u své jednotky bez řádného opušťáku. Vojáci nevypadali nijak zvlášť šťastně, ale ani tak nešťastně, že by snad uvažovali o útěku do lesa, který byl všude kolem.
Jak jsem později zjistil, přesto utíkali. Utíkali kvůli dedovštině („šikaně“). Šikana nezkušených rekrutů ze strany starších vojáků dosáhla takové úrovně, že v roce 1982 musel ministr obrany vydat tajný rozkaz „O potírání neregulovaných vztahů“, čímž ji vlastně uznal za rozšířenou praxi. Šikanování se stalo systémem „dědícím se“ s každým dalším nástupem nováčků. Nastoupili jste do armády, zmlátili vás, sebrali vám peníze a museli jste drhnout podlahy a prát prádlo „starších“ vojáků, kteří vstoupili do armády jen rok a půl před vámi. Po všech těchto poníženích jste čekali, až přijde řada na vás, abyste teď zmlátili nováčky, protože tak to prostě odjakživa je! Šikana byla nezbytná součást armádního života, něco, co z civilního měkkoty udělá skutečného muže. Tento systém byl často mlčky přehlížený a vlastně podporovaný důstojníky, kteří ho považovali za samoregulační systém výcviku a disciplíny. Například nějaký venkovský pitomec dostal povolávací rozkaz. Přichází k vojenskému útvaru, nerozumí elementárním povelům, vypadá zanedbaně a je celkově beznadějný případ. Tak mu rotmistr dá pár ran pěstí doprostřed hrudi („do duše“), což opravdu bolí (do obličeje ho praštit nemůže, protože by byly vidět stopy), a on se okamžitě vzpamatuje a začne se chovat jako zkušený voják.
Netřeba dodávat, že tahle idiotská praxe nijak nepřispěla ke zlepšení disciplíny a zásadně podkopala respekt k armádě. Vojáci, kteří se vraceli domů po dvou letech státní služby, líčili šikanu těm, kteří měli být teprve odvedeni. Velmi to připomínalo odhalení lidí, kteří se vrátili z vězení. Matky to s hrůzou poslouchaly a pak už neměly chuť posílat své syny do armády. Potom, co další nešťastný mladík, který už nemohl šikanu snášet, spáchal sebevraždu nebo zastřelil své trýznitele, armáda pravidelně zahajovala další kampaň proti šikaně, která nikdy nepřinesla nic dobrého. Tahle praxe je institucionalizovaná a lze proti ní bojovat pouze změnou instituce – především vytvořením armády, v níž jsou placeni za obranu země profesionální vojáci a vojákyně. Není však zapotřebí armáda, která je závislá na nešťastných mladých lidech odebraných rodinám (v SSSR na dva roky, dnes na jeden), kteří jsou nuceni trávit čas v instituci, jež je bizarní formou školy přežití.

Je zajímavé, že armáda je na tuto neustálou imbecilitu docela pyšná, jak jsem si začal všímat, když jsem dospěl. Pravidelně jsem zjišťoval, že panuje jisté přesvědčení, že pod palbou budou naši vojáci předvádět zázraky disciplíny, protože jsou společně s důstojníky navyklí plnit úplně pitomé rozkazy. Například jsem na vlastní oči viděl, jak vojáci před příchodem inspekce natírají trávu nazeleno. A protože žijí v takové bídě a jsou zvyklí na strádání, není pochyb o tom, že v případě války budou zhýčkaní Američané se svými luxusními kasárnami a samostatnými apartmány pro důstojníky poraženi.

––––––––––

Nemohu vystát slovo „mentalita“, které považuju za zcela umělý pojem, je ale zjevně pravda, že jakýsi ruský národní charakter existuje a tato chvástavá snaha snášet nedostatek, kterému by se dalo tak snadno vyhnout, je jeho významným aspektem. Trpíme v otřesných podmínkách, kritizujeme úřady, nadáváme na ně, ale zároveň dokážeme být hrdí na to, že jsme schopní v těch hrozných podmínkách přežít. A považujeme to za velkou konkurenční výhodu v hypotetické konfrontaci mezi národy. No ano, říkáme, že Japonci sice dělají dobrá auta, ale jen ať si zkusí sestavit funkční automobil z náhradních dílů tří jiných a trochu rezavého šrotu tak, jak to dokázal náš soused Vasilij. To samé na sobě pozoruju, když jedu do zahraničí a srovnávám činnost opozičních politiků v Rusku a v Evropě. Stává se mi, že jsem na pokraji sil a říkám si, jak by se vám asi dařilo jako politikovi, kdybyste po každém mítinku v rámci volební kampaně byli na měsíc umístěni do vazby. Připadám si, jako bych se pyšnil tím, že žiju v tak ponurém prostředí, kde je politika natolik naléhavě reálná, že bezpodmínečně skončím ve vězení.
Nemusíte být velký psycholog, abyste poznali, co je příčinou tohoto stavu: Rusové touží po normálním životě a jsou si plně vědomi toho, že jsme si všechny problémy „upletli“ sami. Nedokážeme si však přiznat, že jsme hlupáci, a tak hledáme něco, čím bychom se mohli chlubit, i když ve skutečnosti není čím.
U nás doma se pravidelně vedly politické diskuse a celkový postoj k úřadům byl kritický. Zdálo se, že to platí i v jiných rodinách, které jsem znal, což se mohlo zdát zvláštní, protože všichni vojenští důstojníci museli být povinně členy Komunistické strany Sovětského svazu a propaganda v armádě a kontrola její ideologické loajality patřily k nejvyšším státním prioritám. Tyto směrnice však měly přesně opačný účinek, než stát zamýšlel. Titul „politický pracovník“ (důstojník odpovědný za ideologickou práci) vždycky obsahoval ironické zabarvení. Za zády se jim lidé smáli, protože všichni věděli, že jejich jedinou profesní povinností je lhát. Ohromující rozpor mezi tím, co političtí pracovníci říkají, a realitou života byl zřejmý i dítěti, když se tito páprdové objevili ve škole, aby nám vyprávěli o zázracích sovětského systému. Jeden z nich, který sloužil na Kubě, líčil úskoky Američanů a to, jak báječně se na „ostrově svobody“ žije po vítězství revoluce. Děti však chtěly vědět jen to, jestli je pravda, že „tam“ můžete jen tak vejít do obchodu a koupit si coca-colu a rodiče si prý mohou vybrat jakoukoli práci kdekoli v zahraničí.
Pokud je kapitalismus tak strašný, že jsme měli plakat radostí nad tím, že jsme se narodili jako sovětské děti, tak proč byly mým nejcennějším pokladem dvě pestrobarevné plechovky od piva z dovozu? Tak krásné a cizokrajné, že je všichni, nejen děti, které přišly na návštěvu, ale i dospělí, brali do ruky a obdivovali je! A zahraniční filmy, které se tak zřídka promítaly v důstojnickém klubu a které vyprávěly o tvrdém boji dělnické třídy proti utlačovatelům, diváky mátly, protože všichni utlačovaní nosili džíny, vysedávali v barech a jezdili auty. O mnohém vypovídá i to, že americká filmová klasika Hrozny hněvu, která vypráví o dramatických osudech zruinovaných amerických farmářů během velké hospodářské krize a která byla ideologicky ideální pro sovětskou propagandu, byla brzy po zakoupení v sovětské distribuci stažena z veřejného vysílání a promítána pouze omezenému okruhu elity. Bylo prostě příliš obtížné přijít s přesvědčivým vysvětlením pro široké masy sovětského lidu, jak může americká rodina, žijící v hluboké chudobě, vlastnit auto a vypadat, že je se svým osudem mnohem spokojenější než průměrný sovětský kolchozník.
O podobných věcech se u našeho kuchyňského stolu diskutovalo pořád, ale s jednou zvláštností. Velký dojem na mě udělal jeden polštář. Ano, jeden z našich polštářů v ložnici. Všichni sovětští lidé rádi kritizovali úřady, ale báli se všemocné KGB (jejich příslušníkům se ve vojenských městech říkalo osobisti – „zvláštní agenti“). Největší obavy vzbuzovalo odposlouchávání telefonních hovorů. Zdálo se nemožné, že by KGB mohla mít dostatek pracovníků, aby odposlouchávali hovory v každém bytě. Přesto, když k otci přišli na návštěvu přátelé a po několika vodkách v kuchyni se začalo nadávat na státní orgány a úředníky, maminka dávala telefon pod polštář. Přišlo mi to divné, a když jsem se jí zeptal, proč to dělá, smetla otázku ze stolu s tím, že se neví, co se může říct a kdo to může slyšet. To mi přišlo zvláštní. Tady se dospělí bavili o úplně obyčejných věcech, jako že v obchodech není možné sehnat bulharský kečup a že se musí stát fronta na maso v pět hodin ráno. Nechápal jsem, čeho bych se měl bát. Všichni školáci byli někdy v obchodech, všímali si dlouhých front a věděli, že nejpoužívanějším slovem v sovětském slovníku je „nedostatek“. To znamenalo, že musí existovat lidé, kteří vám nedovolí říct to, co je zjevně pravda. Navíc zřejmě zaměstnávají další lidi, aby vám doma odposlouchávali telefon, takže jsme museli používat polštář, abychom se chránili. Jaká ironie, že moje první vzpomínka na použití tohoto polštáře pochází z roku 1984.
Lidé o režimu mluvili kriticky, a jak mi matka později řekla, měla doma dokonce výtisk Solženicynova Souostroví Gulag, který v přísném utajení dostala jedna z mých babiček od někoho z práce. Ale nic z toho, co se doma říkalo, se ani vzdáleně nedalo označit za disidentské nebo protisovětské smýšlení. Když Brežněv zemřel, moje matka plakala. Ne že by ho měla tak ráda, ale plakali prostě všichni. Na ten den si vzpomínám velmi dobře. Stál jsem právě u gramofonu a rozhodoval se, kterou desku pustit. Neváhal jsem. K čemu by bylo poslouchat hudbu, kdyby ji nikdo jiný neslyšel? To byla zásada, kterou jsem zastával zhruba v šesti letech a kterou jsem nábožně dodržoval až do svých dvaceti. Co nutí někoho, kdo chce poslouchat rock, aby si dal k otevřenému oknu svůj jediný reproduktor? To netuším, ale vždycky jsem to nutkání cítil. Možná z lásky k sousedům.
Tehdy, v roce 1982, se rocková hudba v naší rodinné sbírce desek vůbec nevyskytovala, ale bydleli jsme v přízemí a mě těšilo pomyšlení, že hudbu, kterou jsme měli, budou moci slyšet všichni. Vzpomínám si, jako by to bylo včera, že jsem si vybral hudbu Adriana Celentana. Italský pop byl populární a nebyl zakázaný. Opatrně jsem vytáhl desku z obalu a pečlivě umístil jehlu do drážky. Rodiče mi dovolili používat gramofon podle libosti a já v tom byl opravdový profík. Chraplavý a tak neruský hlas italského pekelníka se zvedl a zaplnil okolní prostor. Měl jsem z toho takovou radost! Ale sotva po minutě a půl, než píseň skončila, vtrhla dovnitř moje matka. Vracela se domů a vběhla dovnitř, jak nejrychleji mohla. Bylo to jasné z toho, jak funěla. „Zbláznil ses?“ zaječela. Zděsil jsem se a nezmohl se ani na to vyhrknout: „Ale říkala jsi, že můžu!“ Z výrazu matčiny tváře bylo zřejmé, že jsem udělal něco, co anulovalo onen předchozí souhlas. Navíc se zdálo, že k jeho obnově nejspíš nedojde.

„Okamžitě to vypni!“

Matka netrpělivě čekala, až se proberu ze šoku, a sama sundala jehlu z desky. Netřeba dodávat, že to udělala špatně, a já uslyšel skřípavé vjiooo, které naznačovalo, že na mé oblíbené skladbě „Boty a černá kožešinová čepice“ zůstane zlověstný škrábanec.

„Přišel jsi o rozum? Zbláznil ses!?“

Netušil jsem, co mi vyčítá, ale zjevně to bylo něco vážného a já se bál. Jako obvykle se však strach projevil jako trucovitost, a tak jsem řekl: „Ale já to hraju vždycky!“

„Jak to myslíš? Jak to, že si teď pouštíš hudbu!? BREŽNĚV ZEMŘEL! Země truchlí a ty pouštíš hudbu, aby ji slyšelo celé město, jako bychom oslavovali. Počkej, až se to dozví tvůj otec.“

Jediné skutečné protisovětské řeči, které jsem slyšel, bylo vyprávění, které se smíchem proběhlo mezi mým nejstarším ukrajinským bratrancem a babičkou. Když bratranec Saša přijel na výlet do Moskvy, vzali ho samozřejmě do Leninova mauzolea, obvyklého cíle prohlídky sovětského dítěte. Když se vrátil domů ve stavu velkého rozrušení, spěchal za babičkou a křičel: „Viděl jsem Lenina!“ Na to mu s ponurostí v hlase odpověděla: „A proč jsi mu neplivl do obličeje?“ Ukrajinská část naší rodiny se nad touto historkou popadala za břicho, ale já byl zděšený. Navzdory obecně kritickému postoji k sovětské propagandě byl Lenin nedotknutelný. „Přísahám na Lenina“ byla přísaha ještě důležitější než „Přísahám na život své matky“. V učebnicích ve škole jste mohli nakreslit knírek (Hitlerův byl obzvlášť oblíbený) na tvář téměř kohokoli, ale ne na Leninovu. Chvíli mi trvalo, než jsem sebral odvahu, abych zjistil, proč se mé milované babičce tak nelíbil „ten nejlepší ze všech lidí“. Ukázalo se, že to má kořeny v historii její rodiny. Babička byla jedenácté a nejmladší dítě, navíc jediná dívka. Jejich statek, na němž od rána do večera pracovalo jedenáct mužů, prosperoval. Jejich dům měl jako první ve vesnici plechovou střechu, a dokonce si postavili mlýn, což bylo znamením neslýchaného bohatství. Pak byly zavedeny kolchozy. Babiččině rodině se sice podařilo vyhnout deportaci na Sibiř, která postihla tisíce jiných rodin „kulaků“, tedy bohatých rolníků, ale byli vyhnáni ze svého domu. Museli bydlet ve vlastní stodole. Kovová střecha, kterou jim záviděla celá vesnice, byla odvezena do města, kde ji prodali a podle rodinné legendy utržené peníze „propila vesnická rada“. Tehdy jsem téhle historce nevěřil, ale teď už nepochybuju, že byla pravdivá. Nicméně z úcty k babičce jsem s ní o Leninovi nikdy nemluvil, místo toho jsem své ideologické úsilí soustředil na to, abych se jí pokusil dokázat, že Bůh neexistuje.

Zásadním zdrojem ideologické sabotáže, která mě rozvrátila a udělala ze mě malého disidenta, byla hudba. Neměli jsme kazetový přehrávač, ale kdo ho měl, měl přístup k naprosto ohromujícímu rocku, který oficiální moc odsuzovala jako nemorální a věřila, že kazí mládež. Seděl jsem bez hnutí a sledoval pořady v televizi, které kritizovaly západní hudbu, protože jsem v nich měl možnost vidět a slyšet spoustu ukázek toho, co se kritizovalo – a vypadalo to opravdu skvěle! Rozhodně mnohem lépe než vítězové naší ceny za píseň roku. Při jedné příležitosti komunistická strana zjevně pocítila, že je třeba mladé lidi, které přitahuje západní hudba, důrazně pokárat. Odvysílala tedy zvláštní propagandistický pořad. Název zněl nějak jako V krutém světě showbyznysu. Jedním z hlavních příkladů, které byly vybrány, aby varovaly mladé lidi před zhoubným vlivem Západu, figurovala rocková skupina Kiss. Byla označena za militaristy a válečné štváče. V pořadu poukázali na „SS“ na konci názvu: „Všimněte si, milí diváci, že styl obrázku je přesně takový, jaký je na německých fašistických insigniích.“ Na obrazovce se mihly tváře členů kapely v jejich slavném ikonickém démonickém make-upu. Gene Simmons na několik nádherných vteřin vyplázl svůj typický zahnutý jazyk. Tolik jsem doufal, že se pořad bude opakovat, aby se posílil dopad propagandy (jak to bylo běžné v sovětské televizi). Bohužel, propagandisté si zřejmě uvědomili svůj omyl a k opakování nedošlo. Přesto jsem vyzdobil velké množství plotů logem Kiss.
Až do šestého ročníku školy jsem se nikdy nesetkal s nikým, kdo by vycestoval do zahraničí – s jedinou výjimkou tety Leny, jedné z maminčiných kamarádek. Pracovala v zelenogradské továrně na elektroniku a jednou jela „pod záštitou odborů“ na výlet do Jugoslávie. Není třeba dodávat, že každý, kdo cestoval do zahraničí – což byl benefit zcela nedostupný pro 99,9 procenta sovětských občanů –, měl morální povinnost pořídit pro každého doma dárky zahraniční výroby. Rovněž není třeba dodávat, že nebylo možné nakoupit tak velké množství dárků, ale alespoň nějaká drobná pozornost byla nezbytná. Měl jsem štěstí, že jsem dostal balíček s cukrem z letadla, na kterém bylo anglicky napsáno „Aeroflot“. Technicky vzato to vlastně nebyl dárek ze zahraničí, ale vypadal tak luxusně a cizokrajně, že okamžitě zaujal čestné místo v mé sbírce pokladů.
Když jsme se přestěhovali do vojenského města, kde byla umístěna divize Taman, moji víru v sovětský systém to fatálně podlomilo. Stalo se to proto, že tam žilo velké množství dětí, jejichž otcové sloužili v západní skupině sovětských vojsk – v Německu, Polsku a Maďarsku. Nyní to byli moji vlastní spolužáci, kteří mluvili o obrovských výhodách života v zahraničí. Bylo to podloženo zdrcujícím důkazem: žvýkačkami, které představovaly středobod jejich pokladů. Se svými dvěma prázdnými plechovkami od piva jsem vypadal jako naprostý outsider. Spolu se žvýkačkami vlastnili oblečení vynikající kvality. A taky sklenici, která, když jste do ní nalili horkou vodu, svlékla donaha ženu, která na ní byla vyobrazena. Někteří kluci měli taky kuličkové pero, které k radosti všech po otočení vzhůru nohama proměnilo plaše vypadající dívku ve svůdnou děvu.
Ještě víc cool byly děti, jejichž otcové se vrátili ze služby jako vyšší důstojníci v Afghánistánu. Jejich domovy se pyšnily u nás dosud neznámým dvoukazetovým magnetofonem Sharp nebo dokonce supercool televizí Sony. A nahé ženy pověšené u nich doma na stěně taky hrály jinou ligu než ty východoněmecké provenience – na jednotlivých listech kalendářů to vždycky byly Japonky. Pověšené v koupelně vydávaly neklamné znamení, že se majitel domu nebo jeho přátelé nedávno vrátili ze zahraničních končin. Tato posedlost sovětských turistů suvenýry se sexuální a erotickou tematikou měla jednoduché vysvětlení: „V SSSR není žádný sex.“* Každý si tedy přirozeně chtěl nějaký takový kalendář přivézt, když se vracel ze zahraničí. Obecně však byly nejvíc cool žvýkačky. Některé děti si přivezly balíčky nejen pestrobarevných žvýkaček vyráběných v zemích sovětského bloku, ale i žvýkaček produkovaných v západním Německu nebo dokonce v Americe. Balení žvýkaček obsahovalo kartičky s výjevy ze života kačera Donalda, o jejichž vlastnictví snilo každé sovětské dítě. Žvýkačky přivezené z Afghánistánu byly doslova z jiného světa: s obrázky ze Star Wars, u kterých se vám chtělo brečet závistí.
Nechápu, proč se právě žvýkačky staly takovým symbolem nadřazenosti jiných částí světa nad Sovětským svazem. Žvýkačky se vyráběly i v SSSR; začaly se objevovat před olympiádou v Moskvě v roce 1980, ale byly mírně řečeno nedostatkové. Daly se koupit v obchodech, ale s příchutí pomeranče nebo máty chutnaly „nudně“ a rychle ztrácely chuť. Ty z dovozu jste mohli žvýkat dlouho. Zachovaly si chuť a mohli jste z nich vyfukovat bubliny. Pokud se potkali tři lidé a jen jeden dokázal vyfouknout bublinu, která hlasitě praskla, nebylo pochyb o tom, kdo je opravdu cool. Právě na žvýkačky se zaměřili sovětští šmelináři, když kroužili kolem cizinců přijíždějících do Sovětského svazu. O mnoho let později, když se perestrojka blížila ke konci, nostalgici po SSSR často naříkali: „To byla panečku země! A oni ji rozprodali za džíny a žvýkačky.“
Nostalgie po Sovětském svazu je důležitým rysem dnešního Ruska a politickým faktorem, který nelze podceňovat. Dávno předtím, než Donald Trump pronesl výzvu „Make America Great Again“, pronesl Vladimir Putin neoficiální heslo svého vládnutí: „Budeme stejně respektovaní a obávaní jako SSSR.“ Tuto rétoriku používal a uplatňoval od prvních kroků, které učinil po nástupu k moci. Připadalo mi to směšné a byl jsem si jistý, že to nebude fungovat, ale mýlil jsem se. Je to banální myšlenka, ale lidský mozek je opravdu konstruovaný tak, že se v paměti vracíte jen k tomu, co bylo v minulosti dobré.
Ti, kteří pociťují nostalgii po SSSR, ve skutečnosti nostalgicky vzpomínají na své mládí – na dobu, kdy jste ještě měli všechno před sebou, kdy jste hráli volejbal na pláži s kamarády, večer se pilo víno, griloval kebab a člověk neměl obavy z kriminality, nezaměstnanosti nebo nejistých vyhlídek do budoucna. Dokonce i na takové archetypálně sovětské absurdity, jako bylo posílání na „okopávání brambor“, povinnou práci na poli, na kterou byli v pozdějších letech SSSR posíláni školáci, studenti a pracovníci podniků z měst, se vzpomíná jen jako na zábavu – dost hroznou, ale byla tam přece sranda, ne!? Nutnost okopávat zmrzlou půdu a „pomáhat kolchozníkům zachraňovat úrodu“ tehdy všechny dráždila a jen dokazovala totální selhání sovětského zemědělského systému. Ale kdo si vzpomene na gumáky, ze kterých se vám udělaly puchýře! A na hlínu za nehty a na pocit naprosté zbytečnosti té práce, když vám to všechno v hlavě zastíní obrázek spolužačky, která se na vás ze sousední brázdy oslnivě usmívá…
Studenti ve školách, které jsem navštěvoval, byli odváženi ke sklizni brambor, mrkve a řepy. Nejlepší byla samozřejmě mrkev, protože se dala oloupat nožem a chroupat přímo na poli. S bramborami se dalo jen házet, což jsme dělali pořád; a na to se vzpomíná vesele. Tehdy se mi jako klukovi zdálo, že naše země je nejsilnější, nejmocnější na světě, a navzdory nedostatku žvýkaček a džín všichni věděli, že kdyby byla válka, porazíme všechny ostatní, stejně jako naši sportovci už teď na každé olympiádě porážejí všechny ostatní. Navíc jsem žil v úplné rodině s milujícími rodiči a všichni kolem na tom byli v podstatě stejně. To byl zřejmě jeden z rysů života ve vojenském městě: na rozvody pohlíželi lidé s nevolí a byly poměrně vzácné. Když jsem šel studovat na civilní univerzitu, udivilo mě, že tolik lidí kolem mě vyrůstalo v neúplných rodinách.
Dokud jste dítě nebo mladý dospělý, všechno se zdá být v pořádku a politici často využívají tohoto zákona života, aby nám zastřeli představu o budoucnosti tím, že nám předkládají falešný obraz minulosti. Je však důležité, abychom se chovali jako lidé, a ne jako zlaté rybky, jejichž paměť je prý, jak se tradičně říká, omezena na poslední tři vteřiny. Házet po sobě s kamarády na poli bramborami byla samozřejmě zábava, ale přesto je mou nejtrvalejší vzpomínkou na dětství v Sovětském svazu fronta na mléko. Můj bratr se narodil v roce 1983. Domácnost s malým dítětem potřebuje stálý přísun mléka a já jsem byl několik let zodpovědný za jeho nakupování. Každý den po škole jsem chodil do obchodu a čekal ve frontě nejméně čtyřicet minut, abych to „zatracený mlíko“ koupil. Často se stávalo, že ho ještě ani nepřivezli, a člověk stál ve společnosti desítek zamračených dospělých a čekal a čekal, až dorazí. Pokud jste se jen trošku opozdili, mohlo být všechno mléko už prodané a ten večer by vaši rodiče nebyli šťastní. Nemám chuť vracet se do časů SSSR. Stát, který není schopný zajistit svým občanům dostatek mléka, si mou nostalgii nezaslouží.
Zjistil jsem, že mi pomáhá rozlišovat mezi vlastí a státem, což jsem zdědil od rodičů. Moje rodina prožívala hlubokou lásku k naší zemi a byla nesmírně vlastenecká. Nikdo však neměl čas na stát, který byl považovaný za jakousi obtěžující chybu – chybu, které jsme se sami dopustili, ale přesto chybu. Nikdy se nemluvilo o tom, že bychom měli emigrovat. Neumím si představit žádné okolnosti, za kterých by se to mohlo stát. Jak byste mohli emigrovat, když je vaše země tady, když jazyk, kterým mluvíte, je tady a Rusové jsou nejúžasnější lidé na světě? Dobrý národ se špatným státem.
Jednu z nejlepších knih o SSSR v jeho pozdní fázi napsal Alexej Jurčak, profesor Kalifornské univerzity v Berkeley. Jmenuje se Bylo to navždy, dokud to neskončilo. Název je naprosto geniální a odráží všechno, co se tehdy se zemí, s jejími obyvateli i se mnou osobně stalo. Sovětský svaz se zdál být věčný. Komunistickou stranu Sovětského svazu podporovalo 99 procent obyvatelstva. Lenin byl svatý, revoluce byla svatá. A pak to všechno skončilo, bez jakéhokoli povyku. Neotevřela se nebeská klenba, nedošlo k žádným pompézním událostem. Dobře to popisuje závěrečná scéna vynikajícího německého filmu Životy těch druhých, který vypráví o životě ve východním Německu. Všemocná zpravodajská služba Stasi, v NDR obdoba KGB, měla všechny pod dohledem. Odposlouchávala je, vkrádala se do lidských domovů. Na konci filmu říká jedna postava druhé, která je z nového stavu věcí hořce nešťastná: „Tohle je navždycky.“ A tak se stalo. Kamera se přesune na noviny ležící na sedadle auta. Na titulní straně je fotografie Michaila Gorbačova.

* Tohle skutečně řekla jedna sovětská účastnice telekonference s Američany a stala se z toho slavná ruská hláška.