Tato kniha vychází na základě licenčního ujednání
se společností Amazon Publishing, www.apub.com,
ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

The Raid

Copyright © Steven Konkoly, 2019

Translation © Jakub Futera, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-637-6

ISBN mobi: 978-80-7689-638-3

Kosie, Matthewovi a Sophii – srdcím a duším mého psaní.

část první

Kapitola první

Agent Joe Pittman se soustředil na klikatou terénní cestu, osvětlenou reflektory jejich vozu. „Člověče, zpomal trochu,“ zaprotestoval Sal Contreras z místa spolujezdce.

I při rychlosti kolem 25 kilometrů za hodinu hrozilo, že kvůli špatnému manévru sjedou z cesty a poničí auto. Nebo ho dokonce v nějaké ostré zatáčce převrátí na střechu. Něco takového ani jeden z nich v záznamech nepotřeboval. Patřili totiž k služebně nejmladším příslušníkům pohraniční stráže přiděleným do sektoru El Centro.

„Jestli ještě zpomalím, začnu couvat,“ namítl Pittman. „Mám pocit, jako bych projížděl obytnou zónou.“

„Pořád lepší, než kdybys nás poslal ze skály,“ odvětil Contreras. „Myslím, že bychom měli zastavit a zjistit, kde přesně jsme. Třeba se nám podaří chytit se podle mapy.“

„Co říká GPS?“

„Nic použitelného. Teď ukazuje, že jsme na druhé straně hranice,“ odpověděl Contreras. „Zpátky na Signal Road.“

„Na druhé straně hranice rozhodně nejsme,“ namítl Pittman.

Contreras byl přidělen na stanici v El Centru teprve před několika týdny a většinu času trávil severně od města, kde kontroloval vozidla jedoucí od hranice směrem na Brawley. Pittman mezitím sloužil jako silniční hlídka, i když ani to z něj rozhodně nedělalo žádného odborníka na danou oblast. V noci vypadaly všechny tyhle prašné cesty úplně stejně.

„Jak dlouho už GPS ukazuje nesmysly?“ zeptal se Pittman.

„Nevím přesně. Asi tak posledních deset minut,“ odpověděl Contreras. „Ještě před chvílí ukazovala naši pozici správně.“

„Má spojení s nějakými satelity?“

„Podle displeje se třemi,“ zahlásil Contreras.

Pittman chvíli přemýšlel a dál přitom hleděl na vyježděné koleje před nimi. Napadlo ho, jestli špatně neodbočil a nevjel do uzavřené vojenské oblasti, o které slyšel mluvit ostatní agenty. Že by byla takhle blízko jeho rajónu? To by mohlo vysvětlovat problém s GPS. Armáda možná signál ruší, aby nežádoucím zvědavcům ztížila navigaci.

Pokud se to stalo, mají problém. Velitel stanice v El Centru je převelí na sever do India, co nejdál od hranice, ale tak, aby jim nemusel platit za stěhování. Pittman zastával názor, že tahle práce stojí za to jedině na hranici. Navíc, jestli se bude muset zase stěhovat, snoubenka mu dá nejspíš košem. Za poslední rok a půl, než před pár měsíci tohle místo dostal, ji s sebou vláčel už přes tři státy jihozápadu.

„Při nejbližší příležitosti to otočím,“ rozhodl se Pittman. „Pojedeme zpátky, dokud se nechytí GPS. Možná jsme omylem vjeli do zakázané zóny.“

„Zakázané zóny? Tady?“ podivil se Contreras. „Vždyť je to náš rajón.“

„Mám pocit, že jsem zaslechl několik kluků z kanceláře mluvit o uzavřené vojenské oblasti,“ vysvětloval Pittman. „Myslím, že armáda testuje na hranicích novou sledovací techniku. Je to tu nejlepší cvičák – můžou si to vyzkoušet na živých cílech.“

„V tom případě nás mají nejspíš na mušce a už nás hlásí,“ řekl Contreras, otevřel si na klíně mapu a posvítil na ni baterkou.

„Nevidím na cestu, když svítíš,“ ozval se Pittman a zadíval se do mapy.

„Musíme zjistit, kde sakra – bacha!“ vykřikl Contreras a chmátl po volantu.

Pittman dupl instinktivně na brzdu a smykem zastavil SUV ani ne půl metru před hloučkem migrantů, kteří vstoupili do cesty. Reflektory osvětlovaly skupinu, teď zahalenou oblakem prachu zvířeného náhlým bržděním. Tady něco nesedí.

Byli bosí, oblečení jen ve spodním prádle. Jak se prach kolem nich pomalu usazoval, Pittman si uvědomil, v čem je problém. Na cestě se k sobě choulilo pět asi patnáctiletých dívek – a nezdálo se, že by se chystaly odejít. Vůbec se to nepodobalo ničemu z toho, co tu kdy zažil.

„Chyť je, než utečou!“ zavelel Contreras a dral se z SUV.

Pittman ho následoval, ale ne s takovou vehemencí. Dívky vůbec nejevily známky toho, že by se snažily utéct. Spíš naopak. Zarazily ho jejich zoufalé pohledy a třesoucí se těla. Jako by utíkaly od něčeho daleko horšího, než jsou kartely či pohraniční hlídky. Poprvé od chvíle, kdy začal před pár týdny hranici hlídat, položil ruku na pouzdro od pistole a obezřetně se k nim blížil.

„Nedotýkej se jich!“ řekl Pittman, zatímco Contreras kolem nich kroužil se zvednutou baterkou. „Něco tady nehraje.“

Contrerasovi to muselo konečně dojít, protože se zarazil a přesunul svou volnou ruku k pouzdru.

„Co to je?“ zeptal se. „Proč jsou polonahé?“

„Vidíš, jestli něco nesou?“ zajímalo Pittmana.

Contreras přejel baterkou shora dolů po dívkách a prostoru mezi nimi. „Nic nevidím. Nemají dokonce ani boty.“

Když se Pittman přiblížil a prach se téměř všechen usadil, všiml si, že dvě z dívek nevypadají ani trochu jako děti migrantů, které měl zatím možnost v práci potkat. Vytáhl baterku, namířil ji na jednu z dívek a posvítil kuželem na její špinavou a pohmožděnou tvář. Co to sakra je? Dívka měla světlé vlasy a modré oči. Vypadla jednoznačně jako Evropanka, což na tomhle místě nedávalo vůbec žádný smysl.

„¿Hablas español?“ zeptal se, ale odpovědi se nedočkal. „Anglicky?“

Několik dívek zavrtělo hlavami.

„Mluvíš nějakým jiným jazykem?“ zkusil se Pittman podívat na Contrerase.

„Já se narodil v Tucsonu v Arizoně dvěma přistěhovalcům. I angličtinu jsem měl jako cizí jazyk.“

„Tak to je fór.“

Pittman nasměroval svítilnu na kraj cesty, odkud se skupina nejspíš vynořila, a přejel kuželem přes křoví k menší vyvýšenině.

„Přišly jste odsud?“ ukázal tím směrem. Několik dívek jeho gesto sledovalo. „Támhle odsud?“

Děti rychle sklopily zrak a zavrtěly hlavami.

„Sprechen Sie Deutsch? Parlez-vous français?“ nevzdával se Pittman.

„Kolik jazyků vlastně umíš?“

„Kromě español už nic dalšího neumím,“ odvětil Pittman. „Ruski, ruski?“

Dvě z dívek se na něho pokradmu podívaly, jednou z nich byla ta blonďatá a modrooká. Pittman si skupinku ještě jednou prohlédl a uvědomil si, že ta druhá taky vypadala jako Evropanka – že by Ruska? V jeho improvizovaném pokusu muselo zaznít něco, co děti poznaly. Podíval se na ně pozorněji a všiml si, že ani tři zbývající dívky nevypadaly jako migrantky ze Střední Ameriky či z Mexika. Měly sice snědší pleť a černé vlasy, ale teď už si nebyl tak jistý. Něčím působily spíš evropsky.

„Nevypadají jako ti migranti, co tu běžně potkáváme,“ konstatoval Pittman.

„Děláš tady sotva pár týdnů. Jak můžeš vědět, kdo všechno se tady potuluje?“ pochyboval Contreras. „Odvezeme je zpátky na stanici. Až je umyjeme a oblékneme, zjistíme, co se jim stalo.“

Pittman se zadíval jižním směrem, do neproniknutelné tmy na hranici. Na stanici si prostudoval mapu a věděl, že jižně od parku Jacumba není téměř nic k vidění. Jen další nízké hory a ostré kopce jako ty okolo, přerušované dlouhými úseky písečné pouště. Pár řídce osídlených vesnic s nestálým přísunem elektřiny a jen napůl zpevněnými cestami.

Ospalý a zanedbaný dojem, kterým mexická strana působila, byl ovšem klamný. Pustý úsek hranice sloužil jako jeden z nejrušnějších přechodů v celém sektoru El Centro. Množství skrýší a kvůli horám těžko kontrolovatelný terén migranty, které sem navážely autobusy z Mexicali a dalších míst dále na jihu, přímo vábil. Tohle ale bylo něco úplně jiného.

Migranti, kteří tudy přecházeli, přijížděli vybaveni na drsnou krajinu, mívali s sebou zásoby vody a na nohou pevné boty, které jim s tučnou přirážkou prodávali kojoti. A kojoti neboli pašeráci lidí na tom trvali. Nejen že na takových obchodech na poslední chvíli vydělávali další peníze, ale zároveň snižovali nebezpečí, že za sebou budou nechávat zraněné migranty jako drobky chleba pro příslušníky pohraniční stráže.

„Ale jak se sem ty holky dostaly – takhle oblečené? Některé vypadají, že je někdo zmlátil. Ale krev je zaschlá. Tohle nevypadá jako přechod hranice.“

„Pravděpodobně je někdo během přechodu přepadl,“ konstatoval Contreras.

„Pět dětí? Bez dospělých?“ nesouhlasil Pittman a znovu přejel kuželem světla za okraj cesty. „Dojdu se podívat za támhletu vyvýšeninu.“

„Sakra, Joe, pojďme odsud vypadnout. Chytili jsme pět nelegálů, svou práci jsme odvedli,“ naléhal Contreras. „Nechci se nechat vyhodit z práce, protože jsme vlezli někam, kam nemáme.“

„Nahlas to a já se zatím porozhlédnu okolo,“ řekl Pittman a vydal se k zadní části SUV.

„Nahlásit? Když nevíme, kde jsme?“

„Tak to nehlas!“ usadil ho Pittman. „Posaď je do auta, ať tu nepostávají ve spodním prádle. Budu hned zpátky.“

Zatímco Contreras nadával a řadil děti podél druhé strany SUV, Pittman otevřel dveře zavazadlového prostoru a z umělohmotného kufříku vyndal brýle s nočním viděním. Když si utáhl řemínky, sklopil si hledí AN/PVS-14 před pravé oko a vydal se křovím směrem k hřebenu nízkého kopce jižně od cesty. Asi v polovině výstupu za sebou zaslechl zabouchnutí dveří od auta. Pittman se otočil a uviděl Contrerase před SUV, v záři reflektorů svítil, jako by hořel. Zmáčknul knoflík vysílačky.

„Sale, vypni světla. Jestli jsme fakt někde, kde nemáme co dělat, tak to nemusíme hlásit celému světu.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Contreras. O pár sekund později svah kopce kolem něho pohasnul.

Teprve teď byla Pittmanovi noční vize konečně něco platná. Po pár minutách vystoupal až na hřeben. Přikrčil se, jako by tam neměl co dělat. Držet se při zemi mu v tomhle případě připadalo z nějakého důvodu namístě. Na opačném svahu se na chvíli zastavil a prozkoumal rozlehlou pláň digitálně zelené krajiny za hřebenem. Jeho pozornost upoutal vzdálený zdroj tepla, jevící se v monochromaticky zeleném výhledu jako zářivý bod.

Zdroj světla nebyl ostrý ani zřetelně ohraničený, jako třeba svítilna či světlo auta. Vypadal spíš jako podsvícení, což mu přišlo divné. Pittman na nezvětšený obraz několik sekund zíral a snažil se ho pochopit. Nebyl si jistý, ale vypadalo to, jako by někdo tam dole nechal otevřené dveře od domu – až na to, že to nemohl být dům. Tady ne.

Ať už to bylo cokoli, nepatřilo to sem. Mohl to být výlez z tunelu vykopaného pod hranicí. Nebo něco horšího. Na internetu četl články o znásilňovacích táborech. O odlehlých místech, na která obchodníci s bílým masem sváželi unesené děti. Žoldáci z týmu bývalých vojáků a operativců CIA jeden takový našli v Tucsonu v Arizoně, kousek od odlehlého úseku dálnice. Co když narazili na totéž?

Pittman odklopil hledáček a podíval se směrem ke světlu pouhým okem, ale sotva ho dokázal znovu najít. Na takovou dálku a bez dalekohledu o tom podivném zdroji světla nic nezjistí. Znovu si sklopil noční vidění přes oči a ještě jednou se podíval na zesílený obraz. Před světlem přeběhl stín, ale stejně rychle zase zmizel.

Ty děti musely přijít odtamtud. Nic jiného nedávalo smysl. Všechny byly naboso, ale pokud viděl dobře, nikomu z nohou netekla krev. Každý, kdo by v tomhle terénu ušel bez bot jakoukoli větší vzdálenost, by skončil s nohama rozedranýma na kusy. Co to tam dole k čertu je? Co když jsou tam další děti? Zapnul vysílačku.

„Sale. Musíš to okamžitě nahlásit. Něco tu je. Nějaké světlo vycházející z podzemí nebo z úbočí. Možná tunel? Já nevím, ale musíš mi věřit,“ reportoval Pittman. „Nahlas na stanici, že jsme našli pět dívek. Náctiletých. Minimálně dvě z nich jsou bělošky. Možná všechny jsou Evropanky. Myslím, že jsme možná narazili na nějaký tábor obchodníků s lidmi. Jestli jsme v zakázané zóně, beru za to veškerou zodpovědnost.“

„Já ti nevím, Joe,“ odpověděl Contreras. „Nemůžeš se sem prostě vrátit a pak odsud vypadneme? A nahlásíme to, až budeme v přiděleném rajónu?“

„Vždyť ani neumíme určit souřadnice. Co když to místo už nikdy nenajdeme?“ namítal Pittman. „Prosím, ohlas to.“

„Dobrá. Nahlásím to,“ polevil Contreras. „Ale vrať se k autu.“

„Už letím,“ ohlásil Pittman.

Stál ve tmě a přinejmenším celou další minutu pozoroval světlo, než se vydal zpátky do kopce. Když vystoupal na hřeben, ozval se ve vysílačce Contrerasův hlas. Zněl rozrušeně.

„Kde jsi? Podařilo se mi odvysílat jen část hlášení. V autovysílačce není nic než statický šum. Stanice v El Centru vůbec – počkej – myslím, že tu někdo je.“

„Cože? Kde?“ chtěl vědět Pittman a přidal.

„Já nevím. Je moc velká tma. Mám pocit, že jsem zaslechl…“

Než mohl Contreras dokončit větu, spojení se přerušilo.

„Sale?“ zvolal Pittman a čekal na odpověď. „No tak, Sale.“

Nic.

„Sale. Ozvi se. Slyšíš mě?“ pokračoval Pittman.

Žádná odpověď.

Pak se z vysílačky ozval slabý, zašuměný hlas.

„Sale, jsi to ty?“

Ze sluchátka se ozýval další šum, občas přerušený jedním slovem. Z kopců se ozvalo několik rychlých ran, které k němu dolehly z různých směrů. Pittman vytáhl pistoli a opatrně postupoval k vrcholu kopce. Vystrčil hlavu přes skalnatý hřeben, jen tolik, aby zahlédl SUV.

Kolem něj pobíhalo několik těžce ozbrojených tmavých postav v plném taktickém vybavení. Pittman se přizvedl o něco výš. Uviděl jednoho z „vojáků“, jak vytahuje ze zadního sedadla SUV bezvládné tělo a pohazuje ho na kraj cesty jako pytel mulče. Zaznamenal rychlý záblesk od přední části auta. Sotva si stihl uvědomit, že se za kapotou uhnízdil ostřelovač – a na zem ho povalila rána, jako by dostal do hrudi kovářskou palicí.

Skutálel se do půli svahu, ztratil pistoli i brýle s nočním viděním, a nakonec se zarazil o balvan velikosti pohovky. Několik sekund ležel bezmocně na zádech a do písku pod ním se vsakovalo příliš velké množství jeho krve. Když si uvědomil, že mu moc času nezbývá, sáhl přes rozstřelenou hruď a zmáčkl vysílačku.

„Mrtví agenti. Napadeni vojáky,“ ohlásil a hrudí mu s každým slovem projela bolest. „Přírodní park Jacumba.“

Převalil se na bok a tělem zatížil svou ruku svírající tlačítko vysílačky. Pak už jen zaslechl kulky dopadající na kámen kolem své hlavy a všechno se ponořilo do tmy.

Kapitola druhá

Jesús Serrano zastavil svou skupinu na rovném, otevřeném úseku hrubého písku mezi dvěma tyčícími se skalními útvary. Před deseti minutami přešli hranici, když bez fanfár překročili povislou, rzí pokrytou šňůru dávno zapomenutého ostnatého drátu. Pochod k hranici z místa, kde je na úplném okraji městečka La Rumorosa vysadili, jim v černočerné tmě a po velmi nerovném terénu zabral dvě hodiny. Za normálních okolností by se je snažil dostat co nejdál od hranice až za mezistátní dálnici číslo 8, ale dnes v noci se zatčení neobával.

Z nějakého stále ještě neznámého důvodu přestala americká pohraniční stráž tento úsek hranice asi před měsícem hlídat. Podle toho, co se dozvěděl od ostatních kojotů působících v oblasti Jacumby, nezastavili od té doby na americké straně dvouapůlkilometrového úseku západně od hranice okresu San Diego ani jednu skupinu. Z původně relativně frekventované, ale pro přechody nebezpečné oblasti se teď stal pro kojoty a kartel Jalisco Nová generace úplný zlatý důl. Volně přístupné místo, které přitahuje migranty až z daleké Tijuany a oblastí jižně od Yumy.

Jedinou hrozbu pro jeho výpravu představovali sicariové z kartelu Sinaloa vysílaní, aby se mísili mezi migranty a vraždili kojoty. Přechod Jacumba se nacházel poblíž neustále se přesouvající hranice mezi teritorii těchto dvou kartelů a až do doby asi před měsícem se o něj šéfové Sinaloy nijak zvlášť nezajímali. Když se ale výnosy převaděčů v oblasti zečtyřnásobily, najednou se o místo strhla rvačka.

Počkal, až ho doženou poslední opozdilci, a pak nasměroval asi pětadvacet poutníků do úkrytu v nízkém křoví na břehu menšího potoka. Přestože už je skoro třicet dní nikdo neobtěžoval, stejně dodržoval základní bezpečnostní opatření pro případ, že by je někdo hledal. V této oblasti to nebyl žádný velký problém, ale na hranicích v Novém Mexiku a Texasu patrolovali z vlastní iniciativy i ozbrojení civilisti. Jesúsovi dávalo smysl držet skupinu co nejméně nápadnou, aniž by je to ale brzdilo v postupu.

Zároveň chtěl po prvním namáhavém úseku cesty zkontrolovat náklad. Každého, kdo si nehleděl základních potřeb, jako například pití, odskočení si či úpravy obuvi, si neprodleně zařadil na seznam potenciálně infiltrovaných nepřátel. Dělal tuhle práci už tři roky a ještě nikdy nezažil, aby opravdový migrant nevyužil jakoukoli příležitost k tomu si odpočinout, doplnit tekutiny či upravit si vybavení. Na druhou stranu, až donedávna k tomu jen zřídkakdy dostávali příležitost.

Přešel několikrát tam a zpátky kolem těsně semknuté skupinky, aniž by zaznamenal cokoli neobvyklého. Vypil jednu z lahví vody, kterou si nesl v batohu, a zkontroloval hodinky. Ještě pár minut a vydají se znovu na cestu. Následujících pět kilometrů bude nejnáročnějších: čeká je kamenitá cesta do kopce až ke korytu jednoho z vyschlých potoků, které je zavede k dálnici, kde Jesúsova etapa jejich dlouhé cesty skončí.

Tam ho vyzvedne auto a odveze ho pětapadesát kilometrů na východ do Calexica, kde přejde zpátky do Mexika, aby se ujmul další skupiny migrantů připravených překročit hranici. Čím dřív se dostane zpátky na místo výsadku, tím lépe. Od chvíle, kdy zmizely hlídky pohraniční stráže, vodil pro kartel Jalisco Nová generace dvě skupiny za noc. Mexicali bylo stále pod kontrolou kartelu Sinaloa. V ulicích Mexicali ho chvíli zdrží protisledovací opatření, než ho bude moct jeho kontakt z Jalisco Nová generace vyzvednout.

Pokud by to trvalo příliš dlouho, musel by druhou skupinu migrantů hnát, aby se k dálnici dostali před rozbřeskem. Kdyby se mu nepodařilo dostat se na smluvené místo před východem slunce, musel by tam s nimi strávit celý den pod žhnoucím sluncem – až do setmění. Takový neúspěch by ho připravil o druhý přechod následující noci, a tudíž o několik tisíc dolarů.

„Oukej, čas vyrazit,“ oznámil Jesús. „Zavažte si boty. Dejte si ještě hlt vody. Nebudeme zastavovat až do…“

Země se mohutně otřásla a následovala řada ostrých praskavých ran, které se od skalních stěn okolo odrážely ještě několik dalších děsivých sekund. Nejprve si pomyslel, že začíná zemětřesení, ale to hřmění se nepodobalo ničemu, co kdy v životě slyšel. Druhá myšlenka, která mu prolétla hlavou, byl sebevražedný atentátník. Od kartelu Sinaloa se dalo čekat úplně cokoli.

Většina migrantů se rozutekla a kolem něj zůstala jen hrstka temných postav. Jesús si nebyl jistý, co se právě stalo, a protože na sebe nechtěl přivolávat pozornost tím, že by křičel na ostatní, zmizel do ostnatého křoví mezi dvě rodiny a ujišťoval je, že všechno bude v pořádku. Musí jen deset minut počkat, a pokud zůstane v okolí ticho, můžou pokračovat dál.

Po minutě ticha vytáhl satelitní telefon a zavolal Ramónovi, svému kontaktu z Jalisco Nová generace na mexické straně hranice. Ramón vzal hovor okamžitě.

„Jste v pohodě?“ zeptal se.

„Jo, jsem v pořádku. Většina mé skupiny se rozutekla, ale to je jejich problém,“ reportoval Jesús.

Migranti platili za tranzit předem s vědomím, že jakmile překročí hranici, nikdo jim za nic neručí.

„Co to bylo? Znělo to jako výbuch,“ zeptal se Jesús. „Sinaloa?“

„Ne. Všichni dorazili. Ty jsi poslední,“ odpověděl Ramón. „V horách se to dneska bude hemžit migranty.“

„Se mnou jich zůstalo jen osm,“ ohlásil Jesús. „Zbytek nejspíš míří tvým směrem.“

„Uvízli na americké straně,“ řekl Ramón. „Stahujeme se od hranice. Doporučil bych ti, aby ses vydal na sever. Drž se od plotu co nejdál to jde. Jestli ten výbuch slyšeli Američani, možná jsme si užili poslední noc snadných výdělků.“

„To se mi moc nelíbí,“ postěžoval si Jesús.

„Mému šéfovi se to rozhodně taky líbit nebude,“ ujistil ho Ramón. „Pokud nedostaneš jiné instrukce, dodržuj standardní postup. Jestli zůstane na hranici klid, zkusíme dneska v noci procedit ještě jednu vlnu. Z té první posbíráme tolik zbloudilců, kolik to půjde. Poslední, co potřebujeme, aby nám na dálnici zkoušela stopovat stovka migrantů.“

„Oukej. Hned teď vyrážím,“ ujistil ho Jesús.

„Nech si zapnutý telefon. Pro případ, že se děje něco víc, než nám ohlásili,“ instruoval ho Ramón, a pak zavěsil.

Jesús pobídl semknutou skupinku, aby se postavila a vydala se na sever. Čím dřív odsud vypadnou, tím líp.

Kapitola třetí

Příslušníci pohraniční stráže Ocampo a Cruz právě zajistili závěs, který spojoval mobilní hlídkovou věž s jejich SUV, když vzdálené kopce na západě osvětlila řada záblesků; přesně v předpokládaném směru, odkud přišlo Pittmanovo tísňové volání.

„Drží,“ ohlásil Cruz. „Padáme odsud, k čertu.“

„Neměli bychom se té věže zbavit?“ zeptal se Ocampo.

Cruz nad tím krátce zauvažoval. Bez té zatracené věci by se mohli pohybovat o mnoho rychleji, jenže pokud se poškodí, nebo ji někdo ukradne, přijde je to zatraceně draho. Na druhou stranu, pokud tady někdo přepadává hlídky pohraniční stráže, znemožní jim návěs jakýkoli možný úhybný manévr. Jediná příliš ostrá nebo špatně načasovaná zatáčka může návěs převrhnout a uvěznit je bezmocné na místě.

„Musíme sebou pohnout,“ odpověděl Cruz nakonec. „Vezmi motorolu a zavolej náš nejbližší tým.“

„Co je s palubní vysílačkou?“ zeptal se Ocampo.

„Netuším,“ odpověděl Cruz. „Řídíš.“

Skutečnost, že nemohli komunikovat ani se stanicí v El Centru, ani v Calexicu, dělala Cruzovi úplně největší starosti. Rušení signálu tu ještě neměli. To nevěstí nic dobrého. Kartelům se ani za mák nelíbilo, že se je pohraniční stráž usilovně snaží odříznout od jednoho z hlavních zdrojů jejich příjmů. Možná se Mexičani konečně rozhodli přejít do protiofenzivy. Než stihl otevřít dveře u spolujezdce, uslyšel řadu výbuchů.

„Uvolni závěs!“ zakřičel a vyrazil směrem k zadní části SUV.

„Co to sakra bylo?“ divil se Ocampo a zápasil s řetězy spojujícími návěs s tažným zařízením.

„Nic dobrého,“ ujistil ho Cruz. „Po záblescích následovaly mohutné detonace. Já to nechápu. Možná, že Pittman s Contrerasem vjeli do nějaké vojenské operace. Někde tam je uzavřená zóna.“

„Stanice neměla skládat hlídku ze dvou nováčků,“ řekl Ocampo.

Cruz horečně otáčel rádlem, aby zvedl závěs z tažné koule.

„Nevíme, co se tam stalo,“ řekl Cruz a ještě párkrát otočil rádlem. „Volno. Padáme.“

O několik minut později, zatímco se Ocampo řítil rychlostí hraničící s hazardem po prašné cestě, zkontaktoval Cruz nedaleký tým, který slyšel vzdálenou explozi. Pár dalších minut poté nasměrovalo velení v El Centru veškeré dostupné jednotky pohraniční stráže v okolí třiceti kilometrů od přírodní rezervace Jacumba do oblasti se ztracenými agenty. Zhruba v tu samou chvíli se otočil směrem na západ MQ-9 Predator, dron monitorující vzdušný prostor kdesi nad Arizonou, a jeho pilot na zemi v Yumě zvýšil jeho rychlost na maximum.

„Neměli bychom se otočit?“ zeptal se Ocampo.

Ani v nejmenším se mu nechtělo zamířit do léčky samotnému.

„Pokračuj na východ. Dokud se nespojíme s dalším týmem,“ nabádal ho Cruz. „A Pittmanovo hlášení ve vysílačce si necháme jen pro sebe.“

„Ale vždyť jsi už…“

„To, co jsi mě právě slyšel říkat do vysílačky, je všechno, co o tom kdokoli z nás kdy řekne,“ pokračoval Cruz. „Nepotřebuju, aby se mi u dveří zjevili chlapi s potetovanými ksichty. Zaslechli jsme Pittmanovo tísňové volání a pokusili se kontaktovat stanici v El Centru, ale palubní vysílačka jenom šuměla. Pak obří výbuch. To je všechno.“

„O dětech nic?“

„Oni nahlásili děti,“ řekl Cruz. „My jsme ohlásili přepadení. To je vše.“

„A co ten tunel?“ naléhal Ocampo. „To je přece důležité. A že ty děti byly běloši?“

„Miku. Věř mi. Kartely neznají slitování,“ vysvětloval Cruz. „Pravděpodobně odposlouchávaly naše vysílačky a mají lidi na stanici, na centrále – nejspíš i tady, mezi námi. Nechci přitahovat nežádoucí pozornost. Rozumíme si?“

„Ano. Rozumíme si.“

„Neříkej to ani manželce,“ řekl Cruz.

„Rozumím.“

„To bys měl. Když dojde na ochranu peněz, neznají kartely nejmenší slitování. Nic není tabu, ani rodiny.“

Část druhá

Kapitola čtvrtá

Ryan Decker si rukou v rukavici promnul podrážděné oči, načež znovu sáhl po dalekohledu. Chvíli zkoumal obě viditelné strany stavby a než skončil, musel potlačit další zívnutí. V cílovém domě se vůbec nic nezměnilo. Odplížil se několik decimetrů zpět po hrubé zemi, převalil se na záda a zíral na síť s pouštním maskováním několik centimetrů nad hlavou. Za chvíli se s trhnutím probral.

„Kde k čertu jsou?“ zamumlal si pro sebe.

Dlouze nasál z hadičky CamelBaku, kterou měl pověšenou přes rameno, promíchal teplý elektrolytický roztok s citronovou příchutí v ústech, aby se rozpustily krystaly, a přinutil se ho spolknout. V tuhle chvíli by dal úplně cokoli za obyčejnou vodu. Spokojil by se dokonce i s jednou z Harlowiných nechutných limonád bez cukru. Vlastně s úplně čímkoli jiným než s touhle „v laboratoři vytvořenou dokonale vyváženou směsicí elektrolytů a vody“; ačkoli musel uznat, že se díky ní i po několika posledních dnech ve výhni teplot přesahujících čtyřicet stupňů cítil aspoň trochu jako člověk.

Nemohl se dočkat, až tahle mise skončí. Ne proto, že tu bylo vedro k padnutí, ani proto, že byl tak nevyspalý, že skoro halucinoval, ale proto, že skoro celé tři poslední dny strávil jen sám s vlastními myšlenkami. Jediné, co měl na práci, bylo pravidelně obhlédnout cílový dům. Jeho vnitřní monolog nemohl otupit ani občasný pokec s Bradem Piercem, který ležel v obdobné pozorovací pozici několik stovek metrů po jeho levici.

Nejhorší byla noc. S drastickým poklesem teplot se zvyšovalo nebezpečí odhalení ručními termovizemi, což sledování domu komplikovalo, takže Decker nemohl dělat nic než zírat na hvězdnou oblohu nad sebou – a znovu prožívat každý chybný krok a omyl, které ho přivedly až sem. Každé prošvihnuté narozeniny, fotbalový zápas, školní den otevřených dveří. Každičký drahocenný okamžik strávený bez rodiny při budování World Recovery Group. Nekonečně vzpomínek, které mít měl, ale nikdy mít nebude. V hlavě mu pořád dokola vířila záplava výčitek. Ještě jeden den a dost možná z toho zešílí.

Dalšího kola sebelítosti ho ušetřilo zazvonění satelitního telefonu. Než hovor přijal, podržel telefon pod hranou mělkého říčního koryta, aby se vyhnul elektronické detekci ze strany Rusů, a podíval se na displej.

„Jsem připraven na návrat domů,“ oznámil do telefonu.

„Na to jsem byl připraven už předevčírem,“ odpověděl mu Pierce. „Máš něco nového?“

„Zatím nic. Čekám, že se mi Harlow každou minutou ozve,“ řekl Decker. „Měli by se blížit ke sjezdu z dálnice.“

„Už se těším na jejich výrazy, až je FBI potáhne v poutech.“

„Nebo v pytlích na mrtvoly,“ dodal Decker. „Tohle se může hodně zle zvrtnout, a taky hodně rychle.“

„Tuhle část nemůžeš nijak ovlivnit,“ uklidňoval ho Pierce. „Reeves to řekl víc než jasně. Identifikujeme Drozdova a mizíme ze scény. Nikdy jsme tu nebyli.“

Decker nic neříkal, takže Pierce pokračoval.

„Nemám rád, když mlčíš.“

„Jen přemýšlím,“ řekl Decker.

„Ani to nemám rád.“

„Snažím se promyslet všechny možné scénáře.“

„Všechny scénáře? Já vím o dvou, Ryane,“ namítl Pierce. „Buď Drozdova identifikujeme, nebo ne. To je všechno.“

„Co když se Drozdov neobjeví, nebo se nám ho identifikovat nepodaří?“

„Dva scénáře,“ odpověděl Pierce. „Zavoláme Reevesovi dobré zprávy, nebo špatné zprávy. To je všechno.“

„Ty víš, co chci říct,“ bránil se Decker.

„Věř mi, vím naprosto přesně, co se snažíš naznačit. Ale když jsme tenhle džob vzali, souhlasili jsme s velice přísnými pravidly ohledně zapojení. Pouze sledování. Pokud se nebudeme držet scénáře, můžeme ohrozit úplně všechno.“

„Pomyšlení, že tu ty děti necháme, mi je docela proti srsti,“ protestoval Decker.

„Já to vnímám úplně stejně, ale tohle je jen jeden dům a jedna skupina dětí,“ vysvětloval mu Pierce. „My se musíme soustředit na celkový obraz. Když dostaneme Drozdova, možná zhatíme celou operaci a zachráníme stovky, možná tisíce, nebo ještě víc.“

„Já si to taky opakuju, ale to neznamená, že mi to ulehčuje situaci,“ řekl Decker.

„Musíme se s tím oba naučit žít,“ odpověděl Pierce.

Deckerův telefon pípnul. „Vydrž. Přišla mi zpráva.“

Decker si ji přečetl a rychle odpověděl.

„Cílová kolona sjela z dálnice východně od India.“

„To není dobré,“ zhodnotil Pierce.

„Ne, to není,“ souhlasil Decker. „Jestli odhalili Harlowin tým…“

„Bude v pohodě,“ uklidnil ho Pierce. „Vědí, co dělají.“

„Já vím,“ odpověděl Decker a zavěsil.

Převalil se na bok, rozepnul dlouhý hnědý umělohmotný vak ležící vedle něj a vyndal z něj maskovacími barvami nastříkanou MK12 SPR s tlumičem – pušku pro zvláštní určení, identickou s poloautomatickou puškou používanou v minulosti snajpry z jednotek Navy SEAL. Pierce měl s sebou úplně stejnou – pojistku, na které se oba shodli po tom, co prozkoumali satelitní snímky přístupu k cílovému domu.

Vesměs plochý terén obklopující dům na míle daleko neskýtal příliš mnoho příležitostí k úkrytu, což pro ně znamenalo v případě, že by si jich Rusové všimli, smrtící nevýhodu. Samozřejmě, že Reevesovi o puškách zapomněli říct, protože by ho už při samotné zmínce o takových zbraních ranila mrtvice. Decker je až do poslední možné chvíle zatajil i před Harlow. Ani ona se netvářila zrovna šťastně, když je na místě výsadku uviděla.

Decker rozložil dvojnožku, odklopil krytky zaměřovače a doplížil se zpátky na pozici, ze které objekt pozoroval.

Tak či tak, tahle děcka se dneska dostanou domů.

Kapitola pátá

Harlow Mackenzieová co možná nejklidněji otevřela přihrádku před sedadlem spolujezdce, vyndala z ní samopal Scorpion a položila si ho na klín. To, že Rusové na východním okraji India na poslední chvíli odbočí z dálnice, nečekala. Nenáviděla překvapení. Na základě měsíc trvající výzvědné operace, kterou prováděla její společnost, čekala, že sjedou až u Chiriaco Summit, o šedesát kilometrů dál na východ.

„Fakt si myslíš, že je to potřeba?“ zeptala se jí Katie z místa řidiče.

„Všimli si nás,“ řekla Harlow. „Proč by jinak sjížděli z dálnice tady?“

„Netuším, jak by se jim to povedlo,“ namítala Katie. „Průběžně točíme auta za nimi i před nimi – a udržujeme velice bezpečné odstupy.“

„Musím počítat s tím nejpravděpodobnějším vysvětlením,“ odpověděla Harlow. „Dokud nenajdeme nějaké lepší.“

„Mám je sledovat?“

Na dlouhé přemýšlení nebyl čas, protože sjezd se rychle blížil.

„Udělej to. Jen si udržuj odstup. Jestli se za sjezdem jejich kolona rozdělí, padáme odsud,“ řekla Harlow a zasunula do kompaktní devítky zásobník na třicet střel.

Katie nasměrovala vůz z dálnice za kolonou čtyř černých SUV, která odbočila na Golf Center Parkway a teď uháněla přes nadjezd. Než se Katie stačila na oranžovou prodrat přes křižovatku na horní hraně sjezdu, dojela skoro na druhou stranu široké dálnice. Harlow se ohlédla přes rameno na řídkou dopravu, ale nevšimla si ničeho, co by v ní vzbudilo podezření. Chopila se vysílačky na středové konzoli.

„Všem jednotkám. Cílová kolona sjela na Golf Center Parkway. Exit 144. Snažíme se zjistit, co se to děje,“ ohlásila Harlow.

„Potřebuješ posilu?“ zeptala se skrz vysílačku Pam.

„Zatím ne,“ odpověděla Harlow. „Jestli si nás nevšimli, možná jde o sofistikovanou protisledovací techniku a teď se nejspíš rozdělí. Vzhledem k jejich nákladu by mě to vůbec nepřekvapilo.“

„Rozumím,“ potvrdila Pam. „Jak nás chceš uspořádat?“

„Jedeme podle standardu. Dvě jednotky na dalším sjezdu a dvě na tom posledním. Jedna jednotka sjeďte u Golf Center Parkway a zahněte doprava. Najděte si místo, ze kterého uvidíte na jižní pruhy. Budeme sledovat každého, kdo se neotočí zpátky směrem k dálnici.“

„Pokryju jižní pruhy, a jestli to bude potřeba, pohlídám ti záda,“ řekla Pam.

„To zní dobře. Pokud nastane změna, dáme vědět,“ ohlásila Harlow a zasunula vysílačku zpátky do držáku na pití.

Čtyři SUV bratvy projela semafory severně od dálnice a pak ihned odbočila k menšímu nákupnímu středisku na protější straně křižovatky. Než stihlo jejich auto přejet dálnici, naskočila samozřejmě na semaforu červená. Dřív než Harlow stihla vyhodnotit situaci, strhla Katie jejich SUV doprava a zamířila k vjezdu na opačné straně nákupního centra.

„Co to děláme?“ zeptala se Katie.

Harlow zamžourala bočním okénkem u řidiče na šňůru černých SUV projíždějících přes parkoviště. Ať už mají za lubem cokoli, na protisledovací opatření to nevypadá. To by se na křižovatce rozdělili, nebo projeli kolem nákupního centra a o kousek dál by předvedli nějaký zběsilý manévr. Harlow napadly dva možné scénáře – buď míří k rychlému občerstvení, nebo se chystají před zraky veřejnosti rozstřílet jejich auto samopaly.

„Vjezd se rychle blíží,“ oznámila Katie.

„Zajeď tam,“ rozkázala Harlow, protože ji nenapadl jiný způsob, jak neztratit vozidla bratvy z dohledu.

Katie zamířila středně hustou dopravou na ucpané parkoviště u nákupního centra. Aspoň je tu rušno, pomyslela si Harlow, to jim zajišťuje jistou míru ochrany.

„Jestli dostanou chuť si zastřílet, tak toho tady moc nevymyslíme,“ zhodnotila Katie.

To by si nedovolili – nebo ano? Její pátrání ji utvrzovalo v tom, že situace po Penkinově únosu a vraždě ještě úplně nevychladla. Kromě těchhle podezřelých výletů do pouště opouštěl nový vůdce bratvy svou enklávu ve Van Nuys jen zřídkakdy.

Po Deckerově kousku celkem pochopitelně nepřestávali být paranoidní, protože jim se vší parádou ukázal, jak zranitelní mohou být vůči správnému – nebo špatnému – nepříteli. Vůči nepříteli, kterého zatím nedokázali odhalit a který se mohl objevit ve chvíli, kdy ho čekají nejméně. Sledovat je na parkoviště možná nebyl úplně nejlepší nápad. Mohly se otočit a uhnízdit u benzínky na opačné straně silnice. Kvůli nadšení, že toho hajzla dopadnou, se nechala strhnout a nepřemýšlela racionálně. Nestalo se jí to poprvé, a nejspíš ani naposledy.

„Bude to v pohodě,“ řekla Harlow a posunula si škorpiona na klíně hlavní směrem ke koloně.

„Nevypadáš moc přesvědčivě.“

Katie pustila pravou rukou volant na tak dlouho, aby si uvolnila pistoli nacpanou mezi pravé stehno a středovou konzoli. Harlow otočila hlavu o pár centimetrů doprava a očima přejížděla řadu SUV plížících se podél výloh obchodů. Co to jen sakra dělají?

„Do hajzlu,“ zaklela Katie, když vozidlo najednou zastavilo. „Jedno auto vycouvává ven. Ne, dvě auta.“

Harlow přepnula pojistku na škorpionu a pohlédla do zpětného zrcátka; věděla, že Katie je stoprocentně soustředěná na dvě auta zastavující před nimi. Dokud se neprokáže opak, musí předpokládat, že nečekaná zajížďka kolony na parkoviště u nákupního centra je past.

„Vzadu stále čisto,“ oznámila Harlow a přebíhala očima mezi SUV a zrcátky.

Katie vystřelila rukou po řadicí páce.

„Co se děje?“ zeptala se Harlow, stále soustředěná na své sektory.

„Nic,“ odpověděla Katie. „To jen pro jistotu.“

Když se vozidlo před nimi narovnalo do pruhu a začalo se pomaličku sunout směrem k tomu dalšímu, ohlédla se Harlow přes rameno skrz zadní okénko.

„Vzadu máme pořád čisto,“ zopakovala a jala se přehodnotit scénu před sebou.

Obě auta pomalu odjížděla, čímž uvolnila pruh před nimi.

„Planý poplach,“ zhodnotila Katie.

Harlow znovu zaměřila svou pozornost na vozidla bratvy a Katie se rozjela dopředu. Za krátkou chvilku, co spustila Rusy z očí, zastavila jejich kolona před obchodem s alkoholem a posádka zadního auta už vstoupila dovnitř. Uvolnila křečovitý stisk na škorpionu.

„Dvojitý planý poplach,“ ohlásila. „Jedou pro chlast.“

„Určitě plánují zdržet se nějakou dobu v baráku,“ usoudila Katie.

„S velkým potěšením jim to překazím,“ řekla Harlow a popadla vysílačku. „Všem jednotkám. Cílová kolona zastavila u obchodu s alkoholem. Zaujmeme pozici na druhé straně ulice, pro případ, že by nezamířili zpátky na I-10. Pam, ty se na ně pověsíš, pokud by pokračovali po mezistátní. My tě po pár kilometrech doženeme.“

„Rozumím,“ potvrdila Pam. „Jsme na pozici jižně od nájezdu.“

„Dám ti vědět, až vyrazí,“ řekla Harlow a odložila vysílačku.

„Takže nákup alkoholu, jo? Škoda, že nemůžeme sledovat, jak jim ta party vyšumí,“ zalitovala Katie. „Nebo vybouchne.“

„Já jsem ráda, že se tady toho vůbec můžu zúčastnit,“ opáčila Harlow.

Když řekla ráda, byl to jen dost slabý výraz pro to, co opravdu cítila. Byla přímo nadšená. Dost naivně se domnívala, že odhalením zákeřného napojení Aegis Global na únos dcery senátorky Steeleové a Solncevskou bratvu vzbudí novou vlnu zájmu o boj s obchodníky s bílým masem. Vládní kola se otáčejí zoufale pomalu i za normálních okolností, a když mají stovky zákonodárců sladit své zákulisní vztahy s mezinárodním gigantem, jako je Aegis Global… sotva se pootočí.

Když ji asi před měsícem kontaktoval velící zvláštní agent Reeves s žádostí o pomoc s probíhající protimafiánskou operací, Harlow bez váhání kývla. Taková druhá šance přichází jen jednou za kariéru. Jeden z Reevesových nejlepších informátorů objevil ne moc jistou příležitost, jak zasáhnout nově dosazené vedení bratvy na západním pobřeží takovou silou, aby se odtud nadobro stáhla. Jenže Reeves nemohl dosáhnout úspěchu bez utajeného sledování klíčových členů organizace. A na takový kousek už jeho oddělení nemělo kapacitu.

Bratvě se díky neustálým protisledovacím operacím podařilo za několik posledních měsíců identifikovat většinu agentů z  jeho oddělení, čímž jim fakticky znemožnila jakékoli tajné monitorování. Aby mohl Rusy dál sledovat, potřeboval Reeves čerstvou krev. Neoficiální partu, která by dokázala zůstat neviditelná, a to i navzdory těm nejpřísnějším protisledovacím snahám. Kdykoli pojali Rusové podezření, že je někdo sleduje, daná vzácná příležitost se vždycky rozplynula, aniž by se kdy opakovala znovu.

Přesně z toho důvodu dohlížela na tuhle nadmíru komplikovanou, přitom naprosto diskrétní sledovačku od samého začátku osobně. Všichni spoléhali na to, že to nezkazí.

„Aspoň že Decker s Piercem mají sedačku v první řadě,“ řekla Katie.

„Místa u čáry,“ opravila ji Harlow. „Aspoň takhle to říkal Decker.“

„Jak dlouho už tam je?“ zeptala se Katie.

„Tři dny,“ odpověděla Harlow a měla chuť dodat, že jí to připadá jako tři týdny.

„To je nejdelší doba, co jsi ho od chvíle, kdy se vrátil do L. A., neviděla?“ zajímalo Katie.

„Co to jako má znamenat?“

„Vůbec nic,“ řekla Katie a pokrčila rameny.

„Aha,“ zamumlala Harlow, myšlenkami najednou mimo parkoviště u nákupního střediska.

Kapitola šestá

Velící zvláštní agent Joseph Reeves zastrčil do kapsy satelitní telefon, otřel si zpocené čelo ručníkem a otočil se na Matta Kincaida, opírajícího se o předek černého neprůstřelného suburbanu.

„Cílová kolona právě sjela z dálnice. Do patnácti minut chci být ve vzduchu. Auta odjezd za pět.“

Kincaid přikývl a pustil se do práce, přešel podél řady vozů FBI a pomocí vysílačky přitom přerozděloval rozkazy. Reeves zatím zamířil k malému hangáru vzdálenému asi padesát metrů, aby ještě před odletem instruoval tým z výsadkové helikoptéry. Když došel asi na půl cesty k budově z vlnitého plechu, objevily se posádky vrtulníků Kalifornské vzdušné národní gardy a poklusem zamířily ke čtyřem vrtulníkům HH-60G Pave Hawks zaparkovaným uprostřed betonové plochy. Než se pustily do přípravy vrtulníků ke startu, Reeves je mávnutím přivolal na slovíčko.

„Koloně zbývá 30 minut do cíle,“ oznámil jim. „Než se do toho pustíme, má někdo nějaké otázky nebo připomínky?“

Podplukovník Robert Baker, velitel letky, zavrtěl hlavou. Pak se podíval po svých pilotech a technicích. I ti dali najevo, že jsou připraveni vyrazit.

„Jde o rutinní misi,“ řekl Baker. „Potřebuju jen připomenout to, o čem jsme se už bavili. Pokud na nás budou při přiblížení střílet, vaši agenti nesmí za žádných okolností palbu z helikoptér opětovat. Máme striktní rozkazy dodržovat podpůrnou roli. Děláme vám taxíky. Pokud bude palba v primární přistávací zóně příliš intenzivní, odletíme na sekundární. Jestli na sekundární PZ vystoupíte, bude to vaše rozhodnutí.“

„Jestli se ukáže Drozdov, vezmeme dům útokem,“ řekl Reeves. „Můj pozemní tým dorazí asi za pět až sedm minut po tom, co přistaneme. My se zatím schováme a budeme čekat na kavalérii.“

Baker přikývl. „Já bych řekl, že budete v pohodě. Takových zátahů jsme už s DEA absolvovali desítky. Když se ukážou helikoptéry, lotři se jen málokdy odváží vzdorovat. Jde z nich strach. Dělají kravál jako na metalovém koncertě. Všude plno prachu. Ani není vidět, že lítáme beze zbraní. Jediné, co tomu chybí, je Wagnerova ‚Jízda Valkýr‘.“

Reeves se zasmál. „To by bylo něco. Doufám, že máte pravdu.“

Jeden z pilotů mu s mrknutím poklepal na rameno. „To já taky. Velitelé posádek vaše týmy zavolají, jakmile to nakopneme.“

„Budeme připraveni,“ ujistil ho Reeves.

Uvnitř hangárů stály v kompaktních týmových formacích čtyři skupiny po šesti těžce ozbrojených agentech SWAT v taktickém brnění; znovu a znovu kontrolovali pušky a silně se u toho potili. Jakmile se objevil Reeves, postavili se do pozoru a věnovali mu veškerou svou pozornost.

„Drozdovův konvoj právě sjel z dálnice,“ oznámil jim Reeves. „ETA tři nula minut. Startujeme za patnáct.“

„Máme potvrzenou identifikaci?“ zeptal se jeden z velitelů skupiny.

„Negativní. Kolona udržuje vzorec, který jsme identifikovali u Drozdovových výjezdů, ale dokud u cílového domu z jednoho z těch vozů fyzicky nevystoupí, nebudeme mít jistotu. Zaujmeme vyčkávací pozici pět minut od cíle.“

„Co když se neukáže?“ chtěl vědět velitel týmu.

„Tak se vrátíme na základnu,“ odpověděl Reeves.

„Vrátíme se a děcka tam necháme?“

Reeves pokrčil rameny a najednou mu pod desetikilovým taktickým vybavením přejela vlna horka.

„A počkáme na další příležitost. Sledovačka i pátračka jsou si naprosto jisté, že Drozdov na tyhle výpady vyráží pravidelně. Zvyknul si vždycky s nově příchozími strávit nějaký čas.“

Všichni agenti společně zavrtěli hlavami a sprostě zakleli. Reeves jim to, že dali své znechucení ze situace najevo, nemohl vyčítat. Drtivá většina agentů přidělených v Los Angeles na akce v terénu měla docela jednoduchou práci. Kontrarozvědná činnost. Protiteroristická činnost. Národní zločinecké organizace. Jen málokdo z nich měl zkušenosti s mezinárodním zločinem – s bojem proti nejhorším z nejhorších. Se skupinami, které se v nejmenším neohlížely na následky své zvrhlé kriminální činnosti.

Reeves žil touhle noční můrou naplno už skoro tři roky, přitom obchod s lidmi provozovaný bratvou jako by ani nezasáhl. Drozdovova zvrácená posedlost „osahat“ si každou novou zásilku pro něj představovala nejlepší příležitost, jak Rusy zastavit. Možná to znělo krutě, ale pokud se Drozdov neobjeví, nebude mít jinou možnost než to zabalit.

„Nebylo by to pro mě snadné rozhodnutí, zvlášť po tom, čeho jsem byl u téhle skupiny svědkem,“ řekl Reeves. „Ale jestli na dům zaútočíme bez Drozdova, takovou šanci už znovu mít nebudeme. Zaleze tak hluboko pod zem, že se k němu nedostaneme ani ropnou vrtnou soupravou.“

„Omlouvám se, vy jste expert,“ uznal velitel týmu. „Stejná pravidla pro útok?“

Reevesovi se ulevilo, že nemusí pokračovat v motivačním proslovu, se kterým sám tak úplně nesouhlasil, a přeřadil na vyšší obrátky.

„Stejná pravidla. Bez ohledu na to, co se cestou na PZ stane, nemáte povolení k palbě, dokud neopustíte vrtulník. Výjimky neexistují,“ informoval je a než stihl kdokoli odpovědět, pokračoval. „Jestli bude na primární PZ moc velké horko, vyhodí nás na sekundární. Zůstaneme bez ochrany maximálně šest minut, pak dorazí vozidla.“

„Bez povolení opětovat palbu,“ namítl jeden z velitelů týmu.

„Můžete střílet, jakmile vyskočíte z helikoptéry,“ oznámil mu Reeves.

„Ne s rukojmími v domě.“

Reeves polkl na sucho, a když pochopil, že si se svou vyhýbavostí na tuhle partu nepřijde, pomalu přikývl.

„Opětovaná palba v průběhu mise musí být přesná – a přísně omezená. Právě z toho důvodu jsem požádal o vaši skupinu,“ přiznal. „Tím chci říct, že sázím na bezproblémové přistání a rychlý vpád do domu. Až se jim nad hlavami z ničeho nic zjeví čtyři vrtulníky, nečekám jakýkoli odpor.“

Odpověď velitele týmu přehlušilo pronikavé, pomalu sílící mechanické kvílení, které strhlo jejich pozornost ke čtyřem vrtulníkům na rozpálené ploše před hangárem. Jejich rotory se roztáčely nejprve pomalu, ale postupně nabíraly na rychlosti. Reeves zběžně překontroloval své vybavení a vyvedl skupinu příslušníků SWAT před hangár. Když se agenti seřadili těsně mimo dosah listů rotoru svého vrtulníku, zapípalo mu ve sluchátku vysílačky.

„Pozemní konvoj odjíždí,“ ohlásil mu Kincaid.

Reeves se ohlédl přes rameno na pestrobarevnou řadu těžkých SUV uhánějících směrem k příjezdové cestě letiště Desert Center. Do dvou minut najedou na dálnici a zamíří ke sjezdu na Red Cloud Mine Road. Stisknul tlačítko pro hovor zavěšené na své taktické vestě.

„Dejte mi vědět, až dorazíte k bodu bez možnosti návratu,“ instruoval je. „Pokusím se sladit časy našich příjezdů k cíli co nejlépe tak, abychom se neprozradili.“

Bod bez možnosti návratu bylo matematicky vypočítané místo vzdálené devět a půl kilometru severozápadně od cílového domu na uježděné terénní cestě vedoucí přímo k Rusům. Bylo to nejvzdálenější místo, na kterém mohla relativně bystrá hlídka bratvy, usazená s dalekohledem na střeše jednopodlažní budovy, zpozorovat přijíždějící vozidlo. Vypočítaná vzdálenost činila přesně devět kilometrů, ale protože neznali přesnou výšku budovy a pro případ, že by Rusové postavili na střechu nějakého goliáše, rozhodl se Reeves pro menší rezervu.

V ideálním případě by týmy po zemi i ze vzduchu měly dorazit ve stejný okamžik, aby na bratvu zaútočily očividně větší silou a odradily ji tak od jakýchkoli neuvážených rozhodnutí, v daném případě ale Reeves tuhle možnost neměl. Pokud by s přistáním čekal, až Kincaid urazí skoro desetikilometrovou vzdálenost, připravil by se o moment překvapení. Jestli si chce ušetřit reprízu pevnosti Alamo, bude na Rusy muset zaútočit se silou nebeského perlíku.

Přestřelka v cílovém domě by znamenala oběti – mrtvé děti a agenty. Reeves samozřejmě nemůže ovlivnit, jak Rusové zareagují, ale může se alespoň pokusit posunout šance ve prospěch rychlého, nenásilného zátahu. Velmi toužil Drozdova dostat nějakým bezpečnějším způsobem, ale zároveň ho musí nezpochybnitelně spojit s mafiánským organizovaným obchodem s lidským masem.

Kdyby Drozdova dopadl v jednom z nejodlehlejších kuplířských center, kde by nedokázal obhájit svou přítomnost, měl by Reeves nejlepší šanci rozbít desítky let trvající ruskou nadvládu nad organizovaným obchodem s lidmi v Kalifornii.

Dva masivní převraty ve vedení během jednoho roku by s organizací pořádně zatřásly – i jeden skoro stačil. Když se jim loni v létě podařilo nečekaně useknout hlavu chobotnici na západním pobřeží, nastaly Rusům těžkosti. Po téměř simultánní nevysvětlitelné smrti Penkina a jeho vrchního vymahače se zbylí pouliční kápové začali stranit jeden druhého, protože si nebyli jistí, kdo zmáčkl spoušť.

Nikdo z nich nechtěl přijít a uzmout si Penkinovu pozici pro případ, že tuhle dvojitou vraždu nařídil jejich vor v zakoně, tedy nejvyšší autorita. Takový krok by mohl snadno vést k dalším obětem na životech až do chvíle, kdy bude nejvyšší boss spokojený s tím, jak jeho vzkaz pochopili.

A zatímco čekali na instrukce seshora, připravovali se všichni bossové na válku, jen pro případ, že by zabití odstartovalo vnitřní převrat. V Solncevské bratvě znamenala extrémně lukrativní a vysoká pozice jako tato příležitost, která přichází třeba jen jednou za život. Díky krátké prodlevě ale nejvyšší boss dostal šanci obsadit ji jedním ze svých nejdůvěryhodnějších společníků ještě předtím, než stihla nečekaná a nákladná válka vůbec vypuknout.

A tak, ani ne osmačtyřicet hodin po Penkinově zmizení, vystoupil ze soukromého tryskáče na letišti Boba Hopea Ruslan Drozdov, jeden ze zakládajících členů Solncevské bratvy. Z letiště jej okamžitě odvezla menší armáda vojáků, vyslaných do oblasti Los Angeles ještě před jeho příletem k zajištění toho, že Drozdovově jmenování nebude nikdo bránit. Operace bratvy na západním pobřeží se tak během jediného týdne vrátily zpátky na koleje, tentokrát pod vedením jednoho z těch nejvíce nechvalně proslulých mafiánských bossů operujících na území Spojených států.

A jeho panování při troše štěstí během příštích třiceti minut bez jakéhokoli krveprolití skončí.

Kapitola sedmá

Decker zavřel oči a snažil se rozlišit jednotlivé zvuky, které k němu doléhaly. Vítr tiše hvízdal, jak poháněl tenké pramínky písku a prachu přes okraj říčního koryta. Možná si to jen představoval, protože věděl, že ty vrtulníky tam někde jsou. Nechal oči na několik sekund zavřené, a zrovna když se je chystal otevřít, dorazilo k jeho uším sotva slyšitelné, rytmické dunění. Jen několik hlubokých úderů, které odezněly stejně rychle, jako se objevily. Zazvonil mu satelitní telefon.

„Slyšel jsi to?“ zeptal se Decker.

„Tentokrát žádné pochyby,“ odpověděl Pierce.

„Zavolám Reevesovi. Pro primární komunikaci přecházíme na motoroly.“

„Rozumím. Přecházím na vysílačky,“ potvrdil Pierce.

Projel přednastavený seznam na svém telefonu a vytočil Reevesovo číslo. Ten to vzal ještě dřív, než Decker stihl stáhnout palec z telefonu.

„Co se děje?“ zeptal se Reevesův hlas, přes hukot motorů vrtulníku sotva slyšitelný. „Kolona by měla být stále ještě mimo dohled, pokud tedy nestojíte.“

Dost otravné. Reeves je mlátil po hlavě svými výpočty, což Decker jako bývalý velitel týmu dokázal do určité míry pochopit. Jenže tenhle agent FBI to posunul na úplně jinou úroveň.

„Kolona je stále ještě mimo dohled,“ zopakoval Decker. „Ale slyším vrtulníky.“

„Ještě byste nás slyšet neměl,“ podivil se Reeves. „Piloti byli ohledně bezpečné vzdálenosti dost neoblomní.“

„No jo, jenže oni tráví většinu času v helikoptéře a ze země tolik zkušeností nemají,“ namítl Decker. „Já i Pierce jsme zaslechli velice slabý tlukot rotorů. Musíte je stáhnout o pár kilometrů zpět.“

„Provedu. Zvětšíme vzdálenost,“ řekl Reeves. „Nějaký pohyb kolem domu?“

„Negativní. Řekl bych, že až bude Drozdovův konvoj pár minut od cíle, ochranka jim zavolá. Důležité je, že až vyjdou ven ho přivítat, nesmí zaslechnout vrtulníky.“

„Já jsem to pochopil, Deckere. O kus couvneme,“ souhlasil Reeves. „Jste pěkný paličák, víte to?“

„Já že jsem paličák?“ podivil se Decker. Zároveň zachytil trochu statického šumu.

„Cílová kolona na dohled,“ oznámil mu Pierce vysílačkou.

„Rozumím,“ odpověděl Reeves. „Příští telefonát bude klíčový.“

„To říkáš vždycky.“