Ochránkyně snů
Tajemství Měsíčního lesa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Rebecca Lewis-Oakesová

Ochránkyně snů: Tajemství Měsíčního lesa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i potom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa! Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

Text copyright © Piccadilly Press, 2025

Illustrations copyright © Piccadilly Press, 2025

Translation © Sarah Dobiášová, 2025

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

Originally published in the English language as Dream Keepers: Secrets of Moon Wood by Piccadilly Press, an imprint of Bonnier Books UK Limited, London.

ISBN tištěné verze 978-80-264-5598-1

ISBN e-knihy 978-80-264-5732-9 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-5733-6 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-5717-6 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

1. Kapitola

Bela se právě proháněla nad rozeklanými horskými vrcholky na hřbetě draka, když jí Mája poklepala na rameno.

„Je čas na zmrzlinu!“ řekla a netrpělivě zamávala rukama.

Bela sebou trhla a vzhlédla od knihy. Pak zamrkala a zaostřila pohled na dívku před sebou. Kopce a údolí, nad kterými se ještě před chvílí vznášela, zmizely, stejně jako vítr, který jí vískal vlasy. Tohle s ní knihy dělaly často. Dobrodružství, která prožívala na jejich stránkách, ji okouzlovala, a tak při četbě zapomínala na okolní svět. Teď ale byla se svými třemi nejlepšími kamarádkami v knihovně Slunečního lesa.

„Omlouvám se, byla jsem duchem nepřítomná,“ usmála se a zastrčila si pramen zrzavých vlasů za ucho.

„Jako obvykle,“ zasmála se Mája.

Bela knihu zavřela, vložila ji do školní tašky a vstala.

Mája ji vzala pod paží. „Pojďme se podívat, kde jsou ostatní.“

Dívky se vydaly hledat zbývající dvě kamarádky, Fatimu a Páju. Obvykle spolu trávily každou volnou chvilku v knihovně, dnes ale pro ně všechny v dětském oddělení nebylo místo. Nedávno totiž do knihovny pořádně zateklo, a tak přemístili klasiku pro dospělé, detektivní příběhy a kuchařské knihy do dětského oddělení, aby je uchránili před zkázou.

„Pozor!“ vykřikla Mája a ukázala na kbelík plný dešťové vody, který stál uprostřed vstupní haly.

Bela pohlédla na prasklinu ve stropě, ze které do kbelíku stále ještě odkapávala voda, a zamračila se. Knihovna vypadala v poslední době trochu zchátrale. Když s Májou zabočily do oddělení literatury faktu, všimla si, že čím dál více částí knihovny potřebuje lásku a péči: některé obálky knih se doslova rozpadaly a pár rozbitých polic zelo prázdnotou. Bela si přála, aby mohla nějak pomoct.

Mája vzrušeně vytáhla z police, kolem které právě procházely, knihu o ručních pracích a odfoukla si z čela dlouhou ofinu. „Představ si, že mi mamka dovolí vyzkoušet ještě jednou batikování,“ řekla.

Bela se zasmála: „Minule jsme u toho udělaly pěkný nepořádek. Pamatuješ, jak se nám omylem podařilo obarvit ručníky na růžovo a fialovo?“

„Tentokrát to bude v pohodě. Budeme batikovat venku… nebo to můžeme zkusit pro změnu u tebe doma,“ navrhla Mája a doprovodila svá slova významným mrknutím. Vstoupily právě do počítačové studovny, jejíž vybavení se toho dne rozrostlo o básnické sbírky a naučnou literaturu, protože i sem byly kvůli silnému dešti přemístěny další regály s knihami.

Bela s Májou si nejdříve všimly Pájiny kudrnaté hlavy, která vykukovala mezi obrazovkami počítačů. Pája právě cosi soustředěně kreslila do svého skicáku. Vedle ní seděla Fatima. Dívky byly v počítačové studovně samy. Ostatně jako obvykle. Bela měla podezření, že ona a její tři kamarádky jsou jediné pravidelné návštěvnice místní knihovny. Knihovna totiž byla tak šedivá a nudná, až se zdálo, že nikoho nezajímá.

Fatima hledala na počítači informace o místním pochodu proti klimatickým změnám. Když si všimla Bely a Máji, usmála se.

„Už je čas na zmrzlinu?“ zeptala se a podobně jako před chvílí Mája zamávala netrpělivě rukama. „Jen si ještě tohle vytisknu, abych si to mohla přečíst později… Ale ne!“

Na obrazovce počítače se v té chvíli objevilo chybové hlášení: TISKÁRNA MIMO PROVOZ.

„Copak tu nic nefunguje?“ povzdychla si Fatima a nervózně si pohrávala se šátkem, který nosila na hlavě.

„Jenom my,“ prohlásila Pája. „Jsme totiž dokonalé.“

Dokončila stínování a zvedla svoji kresbu, aby si ji pořádně prohlédla. Byl to černobílý obrázek, který zobrazoval všechny čtyři dívky, pohodlně rozvalené na sedacích vacích se svými oblíbenými knížkami na kolenou. Nutno dodat, že zmíněné sedací vaky toho samého dne z přeplněného dětského oddělení zmizely.

„To se ti povedlo!“ řekla Mája a zvedla palec.

Pája se začervenala a ještě jednou si prohlédla svoji kresbu. Pak skicák zavřela, uklidila tužky do pouzdra, popadla knížku o umění, kterou si chtěla půjčit, a vydala se s ní k samoobslužnému terminálu. Ten ale hlasitě zapípal a zcela nečekaně se vypnul.

„Říkala jsem, že tu nic nefunguje,“ řekla Fatima.

„To mi povídejte, děvčata,“ přidal se Gabriel, knihovník, který právě procházel kolem a s námahou tlačil vozík plný knih. Knihovník byl tak vysoký, že dosáhl bez problému na nejvyšší police a ani nepotřeboval žebřík. Dnes vypadal dokonce ještě vyšší než obvykle, protože měl modře obarvené vlasy vyčesané do drdolu na temeni hlavy. Ucho s naslouchátkem mu jako vždycky zdobila jediná náušnice – dnes to bylo zářivě červené pírko.

Fatima zalapala po dechu: „Omlouvám se! Já to tak nemyslela.“

Bela přikyvovala: „My tuhle knihovnu milujeme!“

Gabriel se usmál a smutně potřásl hlavou: „To je v pořádku. Vždyť máte pravdu. Je tu hodně věcí, které by potřebovaly opravit. Vlastně je docela pravděpodobné, že to tu budeme muset na nějaký čas zavřít.“

„Zavřít?“ předstírala Mája, že omdlévá. „To nepřežiju!“

Gabriel se zasmál a uštědřil jí lehkou herdu do zad. Ti dva si říkali „naslouchátkoví parťáci“, protože oba nosili naslouchátko. Když byla Mája malá, chodívala jednou za měsíc do knihovny poslouchat Gabrielovy pohádky ve znakovém jazyce.

„Pojďte se mnou,“ řekl Gabriel a zamířil k hlavnímu výpůjčnímu pultu. „Zkusíme to postaru.“ Pája a Bela mu podaly knihy, které si chtěly půjčit.

Když jim Gabriel knihy vracel, povzdechl si: „Nic lepšího mě nenapadá. Střechou stále zatéká, takže budu muset někam přestěhovat i knihy pro dospělé, aby se nenamočily. Všechny tiskárny jsou rozbité. A samoobslužné terminály také. Zoufale potřebujeme, aby se o nás někdo trochu postaral.“

„Já bez knihovny nemůžu žít,“ poznamenala Bela tichým hlasem a v hlavě se jí vybavily všechny knihy, které si měla v úmyslu přečíst.

Mája ji objala. „A ty o mně říkáš, že jsem citlivka.“

Pája se k nim přidala a také je objala. „Citlivky jste obě.“

Fatima se zasmála: „Zavření knihovny by pro nás byla hotová katastrofa!“

Mája, vmáčknutá uprostřed mezi Pájou a Fatimou, řekla: „Bude to v pořádku. Vím to. Přijdeme na to, jak Gabrielovi pomoct. Teď… je ale čas na zmrzlinu!“

Bela přikývla. Zmrzlina byla lék na všechno a cukrárna U Kopečkových byla jejím druhým nejoblíbenějším místem v Slunečním lese, hned po knihovně.

Když vyšly ven z knihovny a přešly přes náměstí dlážděné kočičími hlavami, Bela si uvědomila, že nejen knihovna, ale i ostatní budovy ve Slunečním lese jsou dost sešlé. I markýza s tyrkysovými a bílými pruhy, která cukrárnu zdobila zepředu, byla roztrhaná a malé modrozelené stolky a židličky pod ní byly vybledlé a zaprášené.

Copak bylo v Slunečním lese opravdu všechno rozbité? Bela zavrtěla hlavou. Možná to byl prostě jen špatný den. Právě se chystala vstoupit do cukrárny, když Mája roztáhla paže, aby je zadržela, a vykřikla: „Počkejte! Podívejte – támhle se svítí!“

Bela se podívala stejným směrem. Hned vedle cukrárny U Kopečkových byla stará lékárna. Pája ji s oblibou kreslila, protože to bylo opravdu zvláštní místo. Budova měla střechu ve tvaru kužele a špičatý komín. Rám vstupních dveří tvořily tři svazky kořenů, které vyrůstaly ze země. Dveře samotné byly vyrobeny ze sukovité stromové kůry.

„No a co? Tenhle obchod je přece zavřený pořád,“ řekla Fatima.

Ani Bela si nepamatovala, že by někdy bylo otevřeno. Za okny lékárny vždy panovala černočerná tma. Mája ale měla pravdu. Dnes se v lékárně svítilo.

Sotva Fatima domluvila, dřevěné dveře se s vrzáním otevřely a neznámá ruka obrátila tabulku, která na dveřích visela, takže teď se na ní skvěl nápis OTEVŘENO.

Bela zalapala po dechu.

„Je to trochu strašidelné,“ poznamenala Mája.

„Musíme se podívat dovnitř,“ prohlásila.

„Ale... ale... co bude se zmrzlinou?“ zafňukala Fatima.