Originally published in the English language by Chicken Soup for the Soul Publishing, llc www.chickensoup.com as:

Chicken Soup for the Soul: Runners

101 Inspirational Stories of Energy, Endurance, and Endorphins

by Jack Canfield, Mark Victor Hansen, Amy Newmark,

and Ultramarathoner Dean Karnazes

Copyright © 2010 by Chicken Soup for the Soul Publishing, llc. All Rights Reserved.

No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system
or transmitted in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise, without the written permission of the publisher.

CSS, Chicken Soup for the Soul, and its Logo and Marks are trademarks
of Chicken Soup for the Soul Publishing llc.

The publisher gratefully acknowledges the many publishers and individuals
who granted Chicken Soup for the Soul permission to reprint the cited material.

Cover photo provided courtesy The North Face. Back cover photo provided courtesy True Alliance. Interior photo provided courtesy of Caio Guatelli.

Cover and Interior Design & Layout by Pneuma Books, llc

Translation © Jaroslav Gorčák, 2025

All Rights Reserved.

ISBN 978-80-7696-079-4

Úvodní slovo

Když všechno ostatní selže, zkuste se rozeběhnout.
~ Dean Karnazes

Už mě nebavilo žít podle rad, přání a přesvědčení druhých, a tak jsem se jednoho dne rozhodl, že si budu žít podle svého. Frustrovaný ze své práce jsem si v předvečer svých třicátých narozenin zašel do baru s úmyslem pít až do rána. Avšak cosi mě odtud vypudilo už o jedenácté večer a místo nezřízeného opíjení jsem se rozeběhl do ulic a pak už jen běžel, běžel a zase běžel a zastavil se asi až po padesáti kilometrech. Musím říct, že do té doby, minimálně za posledních deset let, jsem toho nenaběhal tolik jako té osudové noci. Tenhle jediný, pro mě osvícený (pro někoho možná šílený) počin mi nasměroval život úplně někam jinam.

Ironií osudu je, že to byla právě moje šéfová, kdo podnítil mé rozhodnutí odejít z korporátního prostředí. Je možné, že sama poněkud předběhla dobu, jelikož nesledovala jen grafy výkonnosti, ale zajímala se také o to, jak jsou zaměstnanci na pracovišti spokojeni. Proto každému z nás darovala výtisk jedné knihy z řady Slepičí polévka pro duši s tím, že si máme pro inspiraci pár příběhů přečíst. K mému velkému překvapení byla tahle kniha úplně jiná, než by se dalo očekávat! Žádné obchodní triky ani jiné zaručené návody, jak rychle zbohatnout.

Mnoho mých kolegů večer po pracovní době vyráželo do barů, naše šéfová si zase večer četla inspirativní příběhy, no a já se odreagovával běháním.

Ale také jsem začal číst. Zajímavé je, že jsem mezi příběhy ve Slepičí polévce pro duši a běháním nacházel úžasně obohacující a vzájemně se doplňující paralely.

Knižní série Slepičí polévka pro duši představuje sbírku krátkých příběhů s obrovským inspirativním a motivačním potenciálem. Její koncepce je jednoduchá, ale zároveň v sobě skrývá ohromnou sílu, stejně jako běh, v němž se snoubí krása i dynamika.

Běh, jak každý sportovec zajisté potvrdí, rozvíjí tělesnou kondici, což jsem brzy poznal i sám na sobě. Ke svému potěšení jsem záhy také zjistil, že každodenní četbou příběhů ze Slepičí polévky se úžasným způsobem sytí i má duše. Ve chvílích, kdy se mi nechtělo hýbat anebo jsem se cítil otupělý a bez motivace, stačilo, abych si některý z těchto skvělých příběhů přečetl, a hned jsem pocítil příliv čerstvých sil i chuť znovu vyběhnout.

Očividně nejsem jediný, kdo to takto vnímá. Od prvního vydání v roce 1993 se z celé série Slepičí polévky pro duši prodalo po celém světě více než půl miliardy výtisků, a tak není pochyb, že máte před sebou jeden z nejprodávanějších knižních titulů všech dob. Když k tomu připočteme další fakt, že v současné době je v oběhu více než dvě stě titulů této série, musíme uznat, že se jedná o dílo vskutku jedinečné. Je zřejmé, že my lidé jsme tvorové společenští, takže když si přečteme, jak někdo dokáže překonat neuvěřitelné útrapy a protivenství a žít naplno, dostává se i nám čerstvé inspirace a energie učinit totéž. Proto se cítím nesmírně potěšen a poctěn hned od chvíle, kdy jsem se dozvěděl o nově připravovaném titulu Slepičí polévky pro duši zaměřeném na běžce a triatlonisty a byl redakcí požádán, zdali se na něm nechci podílet.

Od okamžiku, kdy jsem na narozeninové oslavě odešel z baru a rozeběhl se nočními ulicemi, se můj život zcela změnil. Cítil jsem, že se moje vášeň pro běh stává životním posláním. Neměl jsem ještě tušení, co přesně mám dělat, ale prostě jsem si řekl, že když budu následovat svůj vnitřní hlas a dělat, co mám rád, všechno nějak zvládnu. Říkal jsem si, že když už nic jiného, určitě budu mnohem šťastnější, než kdybych dál chodil každý den s odporem někam, kam se mi vůbec nechce, a dělal něco, co mě vůbec nebaví.

Samozřejmě každý krok do tmy vzbuzuje strach a obavy, takže ani pro mě nebylo úplně jednoduché vzdát se teplé kanceláře, firemních výhod, důchodových příspěvků, programů sociální a zdravotní péče a různých dalších výhod. I ve mně hlodal červ pochybností a dotíral na mě otázkami, jestli se opravdu bez toho všeho dokážu obejít.

V této chvíli mi obrovsky pomohla moje žena Julie. Zejména její reakce, když jsem se jí svěřil, že chci dát v práci výpověď, mě překvapila, ovšem velmi příjemně. „Víš,“ odpověděla s úsměvem, „sama jsem si říkala, jak dlouho bude trvat, než to uděláš.“ Po takových slovech, z nichž jsem vnímal jednoznačnou podporu a povzbuzení, jsem už jasně věděl, že není cesty zpátky!

A od té doby se začaly dít věci! Cestuji po celém světě, častokrát i s Julií a oběma našimi úžasnými dětmi. Navštívili jsme snad ta nejexotičtější místa na zeměkouli a na cestách potkávali skvělé a zajímavé lidí. Odběhal jsem stovky maratonů a ultramaratonů, a to i na těch nejextrémnějších místech. Potýkal jsem se kupříkladu s úmornými vedry v Údolí smrti nebo naopak s krutými mrazy na jižním pólu. Život se mi proměnil v úžasné dobrodružství, které má každý den co nabídnout.

Dospěl jsem k přesvědčení, že nadšení pramení z toho, že děláte to, co vás baví a naplňuje. Je vskutku úžasné dozvídat se, jak ohromné množství lidí se již seznámilo s mým životním příběhem a nechalo se jím pozitivně inspirovat. Ani v tom nejdivočejším snu by mě nenapadlo, že renomovaný časopis TIME zařadí moje jméno mezi stovku nejvlivnějších lidí světa. A skutečně jsem se tam našel a hned na sedmadvacátém místě! Tím jsem si jen potvrdil, že ona motivační slova, která mě nabádala k tomu, abych šel za svým cílem a s plnou vášní dělal to, co mám rád, nejsou určena jen jednotlivci, ale že silně rezonují v celém kolektivním vědomí.

O svůj životní příběh se s vámi dělím nikoli proto, abych se chlubil, ale abych touto cestou vyjádřil své přesvědčení, že i vy můžete svůj život nasměrovat tam, kam si z hloubi duše přejete. Někdy stačí vykřesat jen malou jiskřičku inspirace, aby vzplál oheň nadšení!

A tím se dostávám zpět k tomuto svazku Slepičí polévky pro duši věnovanému běžcům. Najdete v něm spoustu příběhů mnoha různých autorů, od vrcholových sportovců až po rekreační běžce, kteří přicházejí se stejným záměrem, a to rozsvítit paprsek naděje, že život se opravdu může proměnit v úchvatnou a naplňující pouť.

Z příběhů lidí, kteří překonali strach a podstupovali velké riziko, aby mohli žít tak, jak opravdu chtějí, lze cítit velkou sílu a je nesmírně vzrušující, když si můžeme přečíst zpověď člověka, jenž čelil strastem, těžkostem a nezdarům, ale také dokázal zmobilizovat odvahu, odhodlání a vytrvalost, jen aby mohl jít za svým snem. Troufám si říct, že tyto ohromující příběhy jsou skutečně potravou pro duši.

Pokud vás četba této knihy motivuje k tomu, abyste si obuli běžecké boty a vyrazili ven, tak to určitě udělejte! Věřím, že tento titul Slepičí polévky pro duši vás bude dostatečně inspirovat a motivovat k tomu, abyste zvládali jakékoli běžecké mety, ať už to jsou ultramaratonské, maratonské, nebo třeba jen několikakilometrové vzdálenosti, zkrátka cokoli, co vám přinese radost a pocit naplnění. Plnohodnotný život je cestou každodenní zvídavosti, na níž stále cosi zkoumáme, něco nového se dozvídáme, a tak si rozšiřujeme obzory a hranice možností. Bude skvělé, když i vy budete hledat své hranice možností, a jakmile je naleznete, udělejte ještě jeden krok navíc. A věřte, že takovýto krok do neznáma vám ukáže, že jste se právě vydali na cestu k netušeným objevům. A tak mi dovolte, abych vám na vaší cestě do neznáma popřál mnoho štěstí!

Nyní už je nejvyšší čas, abych se oblékl do sportovního a vyrazil ven.

Moc se těším, až se potkáme na trati, ať už to bude kdekoli.

~ Dean Karnazes

(1) ZAČÁTKY

Veškerá geometrie spočívá v kruhu

Dnes vím, že uběhnutý maraton nevypovídá
pouze o úžasném fyzickém výkonu,
ale o stavu mysli, který nám říká,
že možné je všechno.
~ John Hanc, americký spisovatel,
žurnalista a ultramaratonec

Dobře si vzpomínám na ono zamračené dubnové ráno roku 1983, kdy do mého pokoje rázně vpochodovala máma, aby mě nemilosrdně vytáhla z teplých peřin. Po rychlé ranní hygieně a snídani v podstatě za pochodu jsme se vydali na dvouhodinovou cestu směrem na jihozápad do městečka Hopkinton, tradičního místa startu slavného Bostonského maratonu. Toho roku se běžel již osmdesátý sedmý ročník, na kterém jsme z jistého důvodu nemohli chybět. Závod měl být odstartován až v poledne, takže nám po příjezdu zbývalo ještě dost času vyhledat kamarádku Dori, která jakožto místní rodačka znala Hopkinton jako své boty a mohla nám ukázat nejlepší místa podél trasy, odkud bychom mohli viditelně i slyšitelně povzbuzovat tátu, který se bude poprvé v životě pokoušet zdolat onu bájnou, více než dvaačtyřicet kilometrů dlouhou vzdálenost, jejíž cíl se nachází v samotném centru Bostonu na Copley Square. Na první stanoviště jsme dorazili zrovna ve chvíli, kdy kolem nás, se značným náskokem před naším otcem, uháněli první závodníci, mezi nimiž nechyběl legendární Bill Rodgers, čtyřnásobný vítěz na této trati, anebo Joan Benoit, pozdější první vítězka maratonu na olympijských hrách v Los Angeles. Gregg Meyer, běžec na první pozici, si to svištěl ladným krokem v tempu, kterému bych nestačil, ani kdybych sprintoval ze všech sil. Zírali jsme na ně takřka s otevřenou pusou.

Poslední stanoviště jsme zaujali na Cleveland Circle, někde kolem čtyřicátého kilometru, kde jsme dlouho a trpělivě vyčkávali, až jsme konečně v dáli spatřili povědomou postavu táty, jak se k nám pomalu blíží krokem připomínajícím výrazně zpomalenou nahrávku z místa, kde jsme ho viděli naposledy. Jeho těžce dopadající chodidla, shrbená záda i zamlžené oči hledící nepřítomně kamsi dopředu prozrazovaly, že doslova mele z posledního. Já i oba moji bratři jsme dle dřívější dohody vystoupili ze špalíru kolemstojících diváků a jako eskorta křižníků provázejících letadlovou loď jsme s ním běželi poslední úsek až k cílové čáře.

Byl to bezesporu do té doby můj nejúžasnější zážitek. Díky hlasitému povzbuzování davu fandů a fanynek z obou stran trasy jsme si najednou připadali jako nejslavnější atletické hvězdy před cílovou rovinkou. Mimochodem, některé z nich jsme mohli spatřit na vlastní oči, a i když jsme do té doby neměli ani tušení, kdo je Bill Rodgers nebo Joan Benoit, toho odpoledne se stali navěky našimi idoly.

Hned ráno následujícího dne u snídaně nám nejstarší brácha Josh triumfálně oznámil, že začne běhat, a já jsem se k němu hned přidal. Bezprostředně po vyučování jsme vyběhli na tátův oblíbený desetikilometrový okruh po polní cestě, táhnoucí se okolo našeho domu, a o dva dny později jsme vyrazili zase. Za sebe mohu říct, že vytrvalostní běh je již více než dvacet sedm let důležitou součástí mého života.

První Bostonský maraton se mi nicméně podařilo zdolat až loni, přestože jsem po jeho skalpu toužil již mnoho let, ale vždycky se vyskytl nějaký problém. V roce 2001 mě skolilo zranění pouhé dva týdny před startem a svou neúčast v následujících čtyřech letech připisuji na vrub různým dalším zdravotním komplikacím.

Nakonec se mi přece jen podařilo dorazit do Hopkintonu relativně zdráv, nicméně smolná kletba se mě stále nechtěla pustit. Hned asi po první míli mi kdosi přišlápl patu boty tak razantně, že mi ji úplně vyzul. Když jsem si ji znovu obul, říkal jsem si, že teď už snad všechno půjde normálně. Bohužel jsem asi na desátém kilometru ucítil pronikavou bolest v zadní části pravého stehna, která byla čím dál silnější. Asi na dvanáctém kilometru jsem začal propadat panice, jelikož agonizující bolest zachvátila i levé stehno, takže ani ne v polovině trasy mi přestaly fungovat oba „tlumiče“!

Bolest v obou stehnech nabírala na intenzitě, a tak jsem netrpělivě vyhlížel ukazatel pětadvacátého kilometru, kde můj triumfální výkon měli podpořit rodiče, Josh, jeho žena a také kamarádka Dori (chyběl jen mladší brácha Sean, který sledoval závod on-line ze svého domu v Kalifornii). Nebyl jsem si jistý, jestli to zrovna u nich nezabalím, ale když jsem viděl, s jakou vervou mě všichni povzbuzují, zmocnil se mě nejen pocit vděčnosti, ale také zodpovědnosti za jejich snahu. Tak jsem běžel dál a mísily se ve mně pocity naděje, že by to přece jen mohlo vyjít, a současně strachu z kapitulace.

Svého rozhodnutí jsem však brzy litoval, jelikož můj krok, i přes silné přesvědčení, že duch vždy vítězí nad hmotou, těžknul a výrazně se krátil, až jsem se dostal do stavu, kdy mi hlava říkala, že další metr už neuběhnu. Do cíle mi ale zbývalo necelých pět kilometrů, tak jsem přeřadil ze ztuhlého šouravého klusu na trhavou chůzi, načež se mi kapánek ulevilo. I tak jsem silně pochyboval, jestli se do cíle vůbec dobelhám.

Takhle mizerně jsem se necítil na žádném předchozím závodě a věřte mi, že už jsem si prošel lecjakým peklem. Při každém kroku jsem cítil, jako by mi někdo hluboko do stehen zarazil tisíce hřebíků.

Aby toho všeho nebylo málo, ke slovu se přihlásilo chladné počasí s teplotou vzduchu okolo osmi stupňů Celsia. Tělo začalo důsledkem pomalé chůze citelně chladnout a já se i pod vrstvou přikrývky, kterou mi podali na místě první pomoci, roztřásl jako Leonardo di Caprio v závěrečné scéně Titaniku. V té chvíli mi bylo úplně jedno, jestli závod dokončím, nebo ne, a kdyby mi někdo z okolostojících řekl, že mě odveze zpátky do Dorina domu, přijal bych jeho nabídku bez sebemenšího studu, asi jako když se pouštním vedrem vyčerpaný zoufalec nezdráhá vypít prasečí pomyje.

Taková myšlenka však nikoho v davu lidí, který se roztáhl po obou stranách posledních kilometrů Commonwealth Avenue, ani nenapadla, ba naopak všichni řvali z plných plic, jako by na výkonu každého běžce závisel celý jejich život. Moje mátožné tělo, sunoucí se z posledních sil, nikdo nemohl přehlédnout, což jen prohloubilo mé obavy z možnosti ostudného selhání, takže jsem si v duchu říkal: jen mě proboha nechte na pokoji!

Ani nevím jak, zčistajasna jsem se ocitl na Cleveland Circle, přesně na tom místě, kde jsme se před mnoha lety přidali k tátovi a běželi s ním až do cíle, takže jsem si vlastně stačil uvědomit, že mému utrpení navzdory předchozím pochybám bude už brzy konec. Dokonce i agonická bolest v obou stehnech mírně polevila a mně se znovu podařilo rozhýbat obě nohy do pomalého klusu a rychleji se přenést přes poslední míli. V hlavě mi blesklo, zdali můj pokus odhodit přikrývku a z posledních sil se dát do běhu nebude vypadat poněkud teatrálně, zejména když jsem si uvědomil, kolik lidí na mne upírá zrak. Tajně jsem si přál, abych to mohl provést zcela nepozorovaně. To však bylo zhola nemožné, takže jsem trošku stydlivě pohlédl na dav lidí na levé straně, abych zachytil jejich nadšenou reakci, a pak jsem se odhodlal rázně mrštit přikrývkou na zem a rozeběhnout se k cílové čáře.

Koutkem oka jsem zahlédl tři mladé borce s baseballovými kšiltovkami na hlavě, kteří se zaměřili právě na mě a svým hurónským řevem hnali mé nohy k cíli. A když jsem se ze všech sil snažil plnit jejich přání, pomáhali mi pumpováním paží, plácáním do dlaně, radostným smíchem a triumfálními výkřiky „JOOO!!“, asi jako když v roce 2004 oslavovali vítězství Red Sox nad Yankees v sedmé hře světové série nejvyšší baseballové ligy. Možná že právě můj patetický comeback je potěšil jako nic jiného v životě a při této myšlence jsem se také rozesmál.

Táta s oblibou říkává, že veškerá geometrie spočívá v kruhu, čímž má na mysli, že i v životě se neustále vracíme k různým výchozím bodům, počátkům či startovním čarám. Na jeho slova jsem si vzpomněl přesně na tomtéž místě, kde jsem jako malý kluk propadl kouzlu běhání a kde, již jako muž ve středním věku, jsem se znovu stal z chodce běžcem. Celý můj dosavadní život byl vyplněn zklamáním a frustracemi, že nezvládám běžet tak rychle, jak bych si přál, což platí nejen pro tento maraton, ale vlastně pro každý běh či závod, který jsem dosud absolvoval. Avšak v této chvíli jsem si uvědomil, jakého požehnání se mi dostalo tím, že mohu vůbec běhat, a jaký úžasný dar mi táta toho zamračeného dubnového rána roku 1983 věnoval.

~ Matt Fitzgerald

Jak jsem si našla kámošku na běhání

Varuj se křesla.
~ Neznámý autor

Jednoho rána mě zalil pocit intenzivního horka, až jsem se zpotila, a to durch, přitom jsem nic nedělala, jen seděla. Přičítala jsem to na vrub občasným návalům tepla, které jsem kdysi v minulosti pociťovala, ale to bylo už hodně dávno, alespoň několik let. Avšak tentokrát se k tomu všemu přidala prudká bolest v levé paži, což mě přimělo požádat sousedku, aby mi zavolala sanitku.

Přestože diagnostikovaný infarkt nebyl nijak silný ani vážný, docela jsem se vyděsila. Ostatně kdo by tipoval, že by si dobře stavěná čtyřicátnice, která se živí převážně zeleninou a ovocem a rezolutně odmítá hranolky, hamburgery a jiné nezdravé poživatiny, mohla přivodit kardiovaskulární problémy? V nemocnici se rozhodli nechat si mě tam přes noc na pozorování a hned ráno mě pustili domů.

Doktor viděl příčinu mých zdravotních potíží v sedavém způsobu života a řekl mi, že bych měla denně cvičit. Pravda, pracovala jsem z domova, takže jsem ani neměla potřebu kamkoli chodit a rozhýbat ztuhlé tělo, na rozdíl od mnoha jiných lidí, kteří denně chodí pěšky na nádraží, přestupují na různé autobusové či vlakové spoje, chodí do jídelny anebo se v polední pauze jen tak procházejí po budově firmy. Mně stačilo vykutálet se z postele, došourat se do kuchyně, uvařit si kafe a přesunout se asi o deset metrů dál do své pracovny. Někdy jsem se ani neobtěžovala převléct se z pyžama.

Lékař mi poradil, abych začala běhat. Nejprve velmi zvolna, spíše indiánskou chůzí, tedy třicet metrů pomalu běžet, zastavit se, třicet metrů jít krokem, odpočinout si a znovu uběhnout třicet metrů. Také mi doporučil, ať si každý den vyběhnu s manželem, mimochodem zkušeným vytrvalcem schopným uběhnout osm kilometrů, aniž by se pořádně zadýchal. Bylo mi naprosto jasné, že ten by se mnou neběhal, protože bych ho zdržovala. Nicméně doktorské kázání se mi už nechtělo déle poslouchat, tak jsem raději slíbila všechno možné i nemožné.

Další den se u mě zastavila sousedka Karen, právě ta, která mi volala sanitku, aby zkontrolovala, jak se mi daří. Docela ji pobavilo, když jsem se jí svěřila, jakou pohybovou kúru mi doktor naordinoval, neboť dobře věděla, jak nesnáším jakýkoli tělocvik.

Po chvilce jí však zajiskřily oči a vyhrkla: „Mám nápad! Naše Roxy miluje procházky v parku!“ Roxy byla její nádherná devítiletá labradorka, kterou jsem s oblibou v odpoledních hodinách venčila, když její panička byla zrovna v práci. „Víš, že často bývám na cestách, takže na ni nemám tolik času. Choď s ní ty!“ dodala na vysvětlenou.

Dřív než jsem se zmohla na nějakou odpověď, přerušil nás hlasitý štěkot. Naše dvorky byly propojeny menší brankou, kterou Roxy hravě přelezla, takže jsme jen s údivem zíraly, jak si to peláší přes trávník a zadní schodiště až k nám do pokoje a ke všemu s vodítkem mezi zuby, které kdesi vyhrabala. Když se hrdě dovalila ke mně, pustila vodítko na zem, radostně zavrtěla ocasem, posadila se a hned mi dávala pac.

„To je fakt dobrý! Jak jsi ji to naučila?“ zeptala jsem se Karen, neboť to celé zavánělo divnou konspirací. Nicméně Karen mi se smíchem odpřisáhla, že s tím nemá nic společného. Nedalo se nic dělat. Zvedla jsem vodítko, zahákla ho Roxy za obojek a hned jsme vyrazily ven. Po ulici jsme ještě kráčely důstojně vedle sebe, ale jakmile jsme se přiblížily k parku, labradorka vyrazila vpřed jako pominutá. Vlála jsem za ní jako kus hadru, ale milá čoklice si to uháněla dál kolem keřů, stromů, ostatních pejsků, krtinců, laviček a průlezek. Nebyla jsem vůbec schopná ji alespoň přibrzdit, abych jí mohla sundat vodítko. Nemohla jsem se zbavit pocitu, že to dělá schválně. Nejspíš to celé měla opravdu v plánu! Funěla jsem jako lokomotiva, byla jsem úplně zpocená a musela jsem doslova prosit o milost, abych se mohla napít vody.

Po cestě domů už zase šla klidně a občas si mě pohledem zkontrolovala, jestli jsem v pořádku. Zpomalila, koukla na mě, a teprve když jsem na ni kývla a řekla jí, že jsem v pohodě, znovu trochu zrychlila.

Následující den jsem byla dost zaneprázdněná. Dostala jsem se do skluzu s termínem a jako pilná a zodpovědná spisovatelka na volné noze jsem musela zabrat a nenechat se ničím rozptylovat. Ovšem odpoledne jsem znovu zaslechla známý štěkot, což nebylo nic neobvyklého, neboť Roxy s oblibou dorážela na veverky anebo zdravila děti, když se vracely domů ze školy. Přesto mě cosi přinutilo vstát a podívat se, co se děje.

A koho to mé oči nevidí? Roxy, jak si to opět s vodítkem mezi zuby uhání ke mně do pokoje po zadním schodišti, takřka na minutu ve stejný čas jako včera! Tohle už není náhoda, řekla jsem si pro sebe, v tom musí mít prsty Karen. Určitě bude schovaná někde venku za keřem. Bez otálení jsem zavolala na její mobil, aby mi konečně ten trik prozradila.

„Karinko, jsi fakt dobrá, ale prozraď mi už, jak to s tím psem děláš?“ vyhrkla jsem na ni přímo. „O co jde?“ zeptala se poněkud zmateně. „Jak je možné, že už zase sedí u mě v pokoji s vodítkem v hubě?“ vysvětlila jsem jí, proč volám.

„Ona je u tebe doma? Já se picnu! Musela proběhnout dvířky v přízemí. Já jsem zrovna v obchodě, a když jsem odcházela, ještě spala jako dřevo!“

Koukla jsem na Roxy a hned mi bylo všechno nad slunce jasné. Tohle byl jen její nápad. Prostě mi chtěla nějak pomoct a sama si vymyslela, jak to udělat.

A takhle to pokračovalo téměř tři roky. Každý den, ať bylo hezky, nebo lilo jako z konve, Roxy ve tři odpoledne zaštěkala u mých dveří, samozřejmě s vodítkem mezi zuby. Klidně jsem si mohla podle ní řídit hodinky.

Doktor byl navýsost spokojen a já jsem se cítila báječně. Podařilo se mi skloubit běh, venčení a hlídání hafana do jedné skvělé volnočasové aktivity. Čas strávený s Roxy byl nádherný a pokaždé jsem se na něj moc těšila.

Ne že bych sportovala tak, jak mi doktor předepsal a doporučil, přesto ale nikdo nemůže říct, že bych si nezaběhala vůbec. Možná mi chyběl běžecký styl a plán, ale chuť nikoli. Navíc Roxy mi nikdy nedovolila sundat vodítko, jako by instinktivně tušila, že mě musí mít zaháknutou za sebou, abych se mohla úplně uzdravit a získat potřebnou kondičku. Svůj nestandardní běžecký trénink v parku jsem často zakončila konzumací nízkotučného jogurtu, o který jsem se s Roxy ráda podělila.

Avšak jednoho rána mě vzbudilo vyzvánění telefonu. Podle fotky na displeji jsem viděla, že mi volá Karen, a ihned mě přepadla zlá předtucha, neboť zvonění telefonu o šesté ráno nemůže věstit nic dobrého.

Zmačkla jsem zelené tlačítko, a aniž bych na cokoli čekala, zeptala jsem se přímo: „Co se stalo?“

„Přijď prosím tě ke mně,“ špitla s pláčem.

Ani jsem se nepřevlékla, jen v županu a pantoflích jsem rychle přeběhla dvorek a dveřmi do kuchyně vešla do Karenina domu.

„Roxy už není. Vůbec tomu nemůžu věřit. Chtěla jsem ji vzbudit na snídani, ale už nedýchala. Díky bohu, že aspoň umřela ve spánku a nijak se netrápila. Myslela jsem si, že by mohla dopadnout hůř. Víš, nechtěla jsem ti říct, že měla taky problémy se srdíčkem a bylo jen otázkou času, kdy to přijde.“

Podívala jsem se na svou drahou čtyřnohou kamarádku, kterak nehybně, ale v klidu a míru leží ve svém útulném pelíšku, samozřejmě jako vždy s vodítkem vedle sebe nachystaným na odpolední venčení. Nemohu si pomoci, ale silně věřím tomu, že nám oběma se podařilo o něco si prodloužit život.

Tohle vše se událo téměř před deseti lety. Od té doby stále chodím běhat, ale tentokrát se Sally, mou vlastní labradorkou, kterou mi koupil manžel.

Nyní je na Sally, aby mě proháněla po městském parku, a musím říct, že odvádí opravdu skvělou práci. Každý den, ještě než vyjdeme ze dveří, pohlédne na polici s bílou urnou, v níž je uložen Roxyin popel, jednou hlasitě štěkne a zavrtí ocasem. Pokaždé když takto blafne na Roxyiny ostatky, se mě zmocní zvláštní pocit provázený neodbytnou myšlenkou, jestli se ty dvě na něčem nedomlouvají.

~ Marie Duffoo

Opravdové běžkyně

Život je dlouhá lekce pokory.
~ James Matthew Barry, skotský spisovatel a dramatik

Vše začalo, když jsem jednoho dne listovala v jakémsi časopise zaměřeném na rekreační i sportovní běhání a náhle mi padl do oka článek s titulkem Jak správně běhat. Docela mě udivilo, že nešlo o nic náročného, zejména když první den se nemělo běhat vůbec, ale pouze asi půlhodinku chodit. Ano, chodit. To hravě zvládnu, pomyslela jsem si sebevědomě. Další den jsem si měla do programu vložit několik minutových intervalů běhu a zbytek opět vyplnit chůzí. Řekla jsem si, že pár minutových úseků běhu mi také nebude dělat žádné problémy. Ovšem program postupně zahrnoval čím dál víc běžeckých fází s postupným ubýváním chůze, takže na konci osmého týdne jsem měla uběhnout v kuse několik kilometrů, pokud se ovšem budu poctivě držet plánu.

Hned následující den jsem zavolala kamarádce Lindě a jen tak mezi řečí jsem se jí zeptala, jestli by se nešla projít ven. O svém záměru začít běhat podle onoho tréninkového plánu jsem jí řekla až na polní cestě za městem. Kupodivu ani Linda neměla žádné námitky proti tomu, že si nejen zítra, ale i pozítří, popozítří a další následující dny přidáme k procházce o minutu běhu víc. To přece musíme zvládnout!

K realizaci našeho plánu jsem si obstarala stopky, takže už nám vlastně nic nestálo v cestě. Plánu jsme se držely poctivě, přestože nám každá běžecká fáze, byť jen jednominutová, připadala nekonečná. Odpočinkové intervaly chůze jsme vyplňovaly běžným klábosením o každodenních radostech a starostech, dokud nám v uších nezaznělo pípnutí hodinek, které nám nemilosrdně připomnělo, že je čas dát se znovu do klusu.

Čtvrtý den se obloha zatáhla a docela silně se rozpršelo, takže není divu, že jsme chvíli váhaly, zdali máme vyrazit ven, nebo zůstat v suchu. Vzájemným popichováním jsme se překonaly, ostatně tak tomu bylo vždy, když nám počasí ukázalo svou méně vlídnou tvář. Po několika týdnech, když už jsme se úspěšně dostaly za polovinu tréninkového programu, naše běžecké fáze trvaly déle a déle a postupně vytěsňovaly chůzi. Z toho důvodu jsme si pochopitelně musely koupit kvalitní značkovou obuv a také běžecký opasek s nádobou na vodu. Vždyť už jsme takřka opravdové běžkyně! Program pokračoval a najednou jsem si uvědomila, že si dokážeme pokecat, i když běžíme. Dělily jsme se o naděje, sny i obavy, přičemž se v nás utvářelo pouto soudržnosti, které ještě více sílilo, když jsme se vzájemně povzbuzovaly při překonávání fyzických nároků a bolestí, jež jsme musely pro konečný úspěch naší mise častokrát podstoupit.

Na konci osmého týdne jsme již uběhly třicet minut v kuse. Otřelému borci to zřejmě nebude připadat jako nějaký mimořádný výkon, avšak pro nás, maminy ve středních letech, to bylo, jako bychom zdolaly Everest. Po splnění našeho plánu jsme si musely najít novou metu a tou byl opravdový závod na pět kilometrů.

Po dalších několika týdnech individuální přípravy konečně přišel den D. Oblékly jsme se do sportovního, připnuly čísla na triko a na signál ze startovní pistole vyrazily do opravdového závodu. Pocit, že patříme mezi skutečné běžce, byl zkrátka nepopsatelný!

Po několika dnech jsme si zajely autem k lesu, abychom se proběhly. Auto jsme zaparkovaly na kraji silnice kousek od polní cesty a jako správné atletky jsme začaly s důkladným strečinkem. Obě jsme se rukama opřely o zadní část auta, abychom si přesně podle návodu ze sportovního časopisu pořádně protáhly stehenní svaly. V plném sportovním nadšení a s čerstvými dojmy osobních triumfů jsme cítily, jak se naše těla ladí do provozní teploty, asi jako olympionikům před finálovým během, takže jsme jaksi zapomněly, že naše okolí nás může vnímat docela jinak. To jsme si uvědomily ve chvíli, kdy nás z opojného snění a iluze výjimečnosti vytrhlo ne jedno, ale hned dvě kolemjedoucí auta, jejichž řidiči zastavili za naším vozem a jeden z nich se vyklonil ze dveří a se zjevnou starostlivostí v hlase na nás zavolal: „Dámy, mám vám pomoct roztlačit ten auťák?“

~ Marjorie Woodall

Vedlejší účinek strachu

Největším stimulátorem mé běžecké kariéry byl strach.
~ Herb Elliott, australský atlet, olympijský vítěz
v běhu na 1 500 m z roku 1960

Kdopak by si pomyslel, že strach může být prospěšný. Ostatně i prezident F. D. Roosevelt říkával, že jediné, čeho se musíme bát, je náš vlastní strach, takže se zřejmě dost těžko dá na strachu vidět něco pozitivního. Přes to všechno to byl právě čirý děs, jenž stál na počátku mé životní dráhy, v níž běh hrál a stále hraje velmi významnou roli.

Když jsem ještě jako třeťák docházel na naši základku, musel jsem se takřka denně vyrovnávat s hroznou potupou být cestou domů ze školy pronásledován, navíc holkou. Dnes bych mohl Lauře, ať už je kdekoli, jen poděkovat, že právě ona mě naučila běhat a mírou více než výraznou mi pomohla vybudovat běžecké návyky. Kdo v Laconii, městečku ve státě New Hampshire, v té době bydlel na Highland Street, mohl snadno nabýt dojmu, že tento mladík musí být dokonale fit, neboť pořád běhá, jako by chtěl vyhrát olympiádu. Kdo se však chvíli zdržel u cesty a podíval se pozorněji,
musel si také všimnout vysoké dívky v černé kožené bundě, jak za ním v odstupu několika desítek metrů rychle uhání. A pokud by chlapci ještě stihl pohlédnout do tváře, zřejmě by mu neuniklo, jak se mu strachem chvějí rty a rozšiřují zorničky. A možná by se v duchu podivoval, proč se každou chvíli ohlíží dozadu.

Na svůj věk jsem byl hodně malý, což trvalo až do osmé třídy, kdy jsem se naráz vytáhl o patnáct centimetrů. Nicméně do té doby se na mě spolužáci dívali jako na mrňouse, takže i poté, kdy už Lauru přestalo bavit se za mnou pořád honit (později jsem se doslechl, že to dělala, protože jsem se jí líbil, ale já žil v přesvědčení, že mě chce zabít), jsem běhal stále dál, jelikož jsem si prostě zvykl. Rozhodnutím vedení mé školy nebyl náš dům od školní budovy natolik vzdálen, aby u nás musel zastavovat žlutý autobus, takže mi nezbylo nic jiného než chodit do školy a ze školy po svých, v mém případě běhat.

Ráno se mi běhávalo dobře, ale trauma jsem vždy prožíval odpoledne cestou domů. Když vidíte malého hocha, jak s brašnou upaluje směrem ke škole, nejspíš si řeknete, že zaspal a nechce přijít pozdě. Ale jak si vysvětlíte situaci, kdy kluk každý den po vyučování pádí domů, jako by mu šlo o život? Jedině tím, že se bojí. A aby toho nebylo málo, všimli si mě také sígři osmáci z jiné blízké školy a docela je začalo zajímat, kam ten prcek pořád běhá, a tak mě honili také. Perfektní ukázka principu sebenaplňujícího proroctví.

Nejhorší byly zimy, a to nejen kvůli tomu, že ve sněhu se běhá mnohem hůř, ale především protože kdekoho bavilo se do mě trefit sněhovou koulí. Musel jsem tedy ještě víc přidat, abych svým pronásledovatelům nejen utekl, ale také si je držel v bezpečném odstupu. I tak jsem se na určitých úsecích cesty stal snadným terčem jejich intenzivní palby.

V osmičce, když už jsem měřil asi metr šedesát, mě konečně nikdo nepronásledoval. Svého běžeckého návyku jsem se však už nikdy nezbavil. Brzy jsem se přihlásil do místního atletického oddílu, kde jsem zjistil, že jsem si díky svým panickým úprkům ze školy vytrénoval docela slušnou výdrž. A nejen to! Po cestě domů jsem musel přeskakovat keře či ploty a přelézat různé zídky, takže jsem měl také velmi dobrou, byť nedobrovolnou překážkářskou průpravu. Proto jsem se logicky již na střední škole specializoval na překážkové běhy. Přestože jsem netrhl žádný rekord, stal jsem se kapitánem běžeckého týmu a tvrdě jsem se připravoval na vstup do armády, především na absolvování základního vojenského výcviku, jehož program je z velké části vyplněn během, během a zase během.

Běh je stále mým věrným společníkem, a navíc jako učitel na škole pro děti s poruchami chování a hyperaktivitou dokážu ve své pedagogické praxi náležitě ocenit svou fyzickou zdatnost. Jen zkuste běžet za klukem, který zdrhá pryč, ani neví kam, hustým lesem. Uvidíte sami, že to není nic snadného, neboť tahle děcka mají v sobě takřka nevyčerpatelnou zásobu energie, takže bez fyzické výdrže nemáte moc šancí. Naštěstí se ale mohu spolehnout nejen na své svaly a plíce, ale také na dlouholeté zkušenosti získané pravidelným běháním. A jelikož vím, jak si správně nastavit tempo, nakonec i ten nejdivočejší rošťák přece jen odpadne a vzdá to. Patologického strachu jsem se nadobro zbavil, ale běh, v mém případě úžasný a nečekaný vedlejší účinek strachu, se mnou zůstává nadále.

~ Ron Kaiser jr.

Příběh loudavé želvy

Nejdál dojdeš krůček po krůčku.
~ Peruánské přísloví

„Už za tři měsíce,“ zakřičel náš tělocvikář, „absolvuje celý šestý ročník naší základní školy každoroční přezkoušení z tělesné přípravy. Mějte na paměti, že budete muset zvládnout minimálně patnáct kliků a dvacet sedů lehů, a to poctivých, a k tomu ještě běh na jednu míli v limitu 10 minut a 50 sekund. Do té doby budeme na všechny tři disciplíny zodpovědně trénovat!“

Na jeho slova celá třída zareagovala takřka unisono hlasitým reptáním, z čehož moje bylo zřejmě nejslyšitelnější, neboť jsem si ihned vzpomněla na loňské přezkoušení. Je pravda, že kliky a  sedy lehy jsem zvládla hravě, ale běh, to byl pro mě opravdu horor. Ani nevím, co bylo horší, jestli vidět opodál polehávající spolužáky, kteří už dávno proběhli cílem, zatímco já jsem ještě nedokončila ani druhé kolo a musela bojovat o každé nadechnutí hned po dvou minutách běhu a odvracet stydlivě obličej od ostatních běžců, kteří mě zrovna předbíhali, anebo příšerná bolest a křeče v obou nohách, když jsem se konečně dostala přes cílovou čáru v nelichotivém čase 13 minut a 40 sekund.

Byla jsem zkrátka loudavá želva.

Běh pro mě představoval osobní potupu. Byla jsem nejpomalejší ve třídě, strašně jsem se potila, příšerně mě bolelo celé tělo, a navíc jsem neměla nikoho, kdo by si se mnou zaběhal, neboť všechny dobré kamarádky běhaly mnohem rychleji. Už den před onou hodinou tělocviku, kdy jsme měli trénovat měřený běh na jednu míli, se mi strachy rozklepala kolena a sevřel žaludek.

Byla jsem odhodlaná toho dne vůbec nejít do školy a nechat si napsat omluvenku, avšak cosi mě přece jen přimělo přijít na atletický ovál. Musím přiznat, že mi bylo pěkně úzko a po těle mi naskákala husí kůže. Když nám učitel udílel poslední pokyny před startem, udělala jsem šílené rozhodnutí pověsit se na svou kámošku, jinak nejrychlejší atletku ve třídě, a běžet s ní tak dlouho, jak to jen bude možné.

Nad svým troufalým plánem jsem zprvu ani moc nepřemýšlela, bylo mi jasné, že odpadnu už v půlce prvního kola a dál se už budu jen ploužit svým tradičním želvím krokem. Avšak své rozhodnutí jsem nijak nechtěla měnit a hned po startovním hvizdu jsem vystřelila za svou rychlonohou kamarádkou Lilly, která několika hbitými skoky vyrazila kupředu a okamžitě šla do čela. Ač jsem si myslela, že mi nejspíš prasknou plíce, vystartovala jsem za ní a držela se jí jako klíště. Pokaždé když už jsem cítila, že nemůžu a nejraději bych sebou sekla do orosené trávy, se mi nějak silou vůle podařilo své tělo popostrčit ještě o kousek dál. A když už jsem přece jen odpadla a přešla do chůze, uvědomila jsem si, že jsem Lilly stíhala dobrou půlku míle.

Přestože jsem zbývající úsek došla krokem, neskončila jsem kupodivu poslední, což mě docela šokovalo. Snad proto jsem svůj nečekaný atletický výkon přičítala dílu šťastné náhody, která se už nikdy nemůže opakovat. Nicméně cosi mě přinutilo vzít osud do vlastních rukou a po celý zbytek týdne jsem každý večer běhala z jednoho konce naší ulice na druhý, abych se co nejlépe připravila na další hodinu tělocviku. A když jsem byla schopna přeběhnout celou ulici, aniž bych se zastavila, věděla jsem, že uběhnu i celou míli.

Během následujících několika měsíců se můj výkon viditelně zlepšoval, byť jen po malých krůčcích. Nejprve jsem za Lilly odpadla po dvanácti stech metrech, poté dvě stě metrů před cílem a následně jsem doběhla jen o deset vteřin později než ona. Ke konci pololetí jsem s ní běžela celou míli až do cíle. Učitelé i spolužáci sledovali mou proměnu s úžasem a vůbec nevěřili vlastním očím.

V dalším půlroce jsem se stala nejrychlejší běžkyní ve třídě a ke svému překvapení jsem si ranní hodiny tělocviku úplně zamilovala, takže zatímco se spolužáci vlekli podél oválu jako mátohy, já jsem si s úsměvem vykračovala svižným krokem. Táta s mámou si museli připadat jak Alenka v říši divů, když mě každý večer a o víkendech viděli, jak si obouvám tenisky a vybíhám ven, zejména když věděli, jak negativní vztah jsem k tělocviku a sportu vůbec měla. Díky výsledkům, jichž jsem dosáhla na přezkoušení z tělocviku, jsem s potěšením mohla spatřit své jméno vyjímající se na čestném místě školní nástěnky mezi žáky, kteří ukončili školní rok s vyznamenáním.

Další překvapení jsem tátovi a mámě připravila v sedmé třídě, kdy jsem se zapsala do školního kroužku přespolního běhu. Ke svému zklamání jsem ale zjistila, že tady jen marním čas, neboť veškeré tréninkové aktivity spočívaly v oběhnutí jednoho kolečka na zkráceném atletickém oválu a zbytek tréninku jsme hráli boj o vlajku nebo jiné skautské hry. Tím jsem se však nenechala nijak odradit a jednoduše jsem si vytvořila vlastní tréninkový program s tím, že jsem běhala, kdekoli to jen trochu šlo – v parku, v tělocvičně nebo i doma v obýváku. Dostala jsem se do fáze, kdy jsem běhávala každý den. Kromě tréninků se školním týmem jsem se také účastnila různých závodů, a tak si postupně zvyšovala rychlost, délku tratí a vytrvalost. Na máminu radu jsem si výrazně zpestřila jídelníček, který jsem si upravila podle množství kalorií spálených za týden. Cítila jsem se naprosto skvěle, tělo překypovalo energií a mysl nadšením.

Na konci sedmé třídy jsem si stanovila novou metu v podobě účasti na letním táboře intenzivní přípravy přespolního běhu, který se měl konat kdesi v odlehlých koutech vermontské vysočiny. Program rovněž zahrnoval, jako doplněk k běžeckým aktivitám, jízdu na horském kole a plavání. Nebyla jsem si jistá, jestli si toho na sebe, bývalou loudavou želvu, nenakládám příliš, nicméně na svém rozhodnutí jít do toho jsem nehodlala nic měnit.

Vrhla jsem se do tréninku a celé jaro i léto jsem běhala až do vyčerpání, přičemž se ve mně mísily pocity hrdosti na své běžecké výkony s obavami a nervozitou z blížícího se letního tábora. Díky mámině neoblomnosti jsem zároveň více jedla a dopřávala si nutnou regeneraci. Když konečně nadešel den odjezdu, provázený jako obvykle chvatným balením a běžnými cestovními zmatky, tak jsem ke svému překvapení zjistila, že veškerá nervozita, nejistota i obavy z nároků tréninkové zátěže jsou pryč a že se cítím naprosto v pohodě. Dobře jsem věděla, kolik mám natrénováno a že už nejsem žádná loudavá želva, ale opravdová běžkyně. Jediná silná emoce, která mnou cloumala, bylo odhodlání dát si do těla a celý program pořádně odmakat bez ohledu na to, kolik úsilí a potu mě to bude stát.

Ten týden byl opravdu náročný, ale stál za to! Přestože jsem na žádnou medaili nedosáhla ani žádný rekord nepokořila, měla jsem ze sebe radost a určitě jsem si zlepšila rychlost a vytrvalost. Jsem odhodlaná pokračovat v přespolním běhu nejen v dalším ročníku, ale i na střední škole, a když pánbůh dá, ještě dlouho poté.

Ano, běh mi zásadně změnil život a pomohl mi dostat se do formy, avšak mnohem důležitější je, že mi umožnil nahlédnout do vlastní mysli a získat mnoho cenných poznatků. Na vlastní kůži jsem se přesvědčila, že síla mysli je obrovská a díky ní mohu zvládnout takřka cokoli, i zázraky.

S úctou

bývalá loudavá želva.

~ Claire Howlett, 13 let

Vejdi do království

Při běhu se vždy cítím jak ptáče vypuštěné z klece, tak šťastná!
~ Priscilla Welch, britská olympionička,
vítězka pěti městských maratonů

Ten kousek divočiny jsem pojmenovala Black Forty a prohlásila ho za své svrchované území.

Byla to vlastně zcela nevyužitá půda, ještě součást městského parku schovaná kdesi podél jezera, jež spadalo do vlastnictví místní vodohospodářské firmy Greeley Irrigation Ditch Company. Když jsem tohle místo před třiceti lety náhodou objevila, nebyla zde žádná pěšinka ani chodníček, což mě ale vůbec neodradilo, ba naopak – rozhodla jsem se, že si vyšlapu svůj vlastní. Prodírajíc se skrze hejna pažravých sarančat, jsem si dokázala proklestit cestu až ke statným topolům, jejichž větve a větvičky otevíraly svou náruč a zvaly mě i s mými mrňousy do země zaslíbené, tedy k provlhlé půdě na opuštěném břehu jezera. Postupem času jsme si sami udusali vysoké traviny, některé až metr vysoké, a jejich stébly vydláždili cestu pro všechny trojkolky, koloběžky a jiná vozítka.

Zde jsme se mohli opravdu nerušeně vydovádět. Naše hulákání nemohlo nikomu vadit, snad jen několika divokým husám, které jsme vyplašili odkudsi ze křoví. Brodili jsme se statečně mělčinami, toulali se podél břehu a z hrubého písku stavěli hrady. Má jediná běžecká aktivita tenkrát spočívala v tom, že jsem si s dětmi po cestě zpátky domů hrála na honěnou.

Nicméně civilizace dorazila i do Black Forty, a to stejnou rychlostí, jakou rostl počet obyvatel podél úpatí pohoří Rocky Mountains v Coloradu. Přímo před očima nám vyrůstala nová fotbalová hřiště, dětské parky se sochami a průlezkami protkané sítí nových klikatících se betonových chodníčků.

Později, když všechny naše čtyři děti začaly chodit do školy, mi zbývalo dost času, abych se nechala zlákat hlasem Sirén vábícím mě kamsi do neznáma. Takovému volání divočiny se odolat nedá, a tak jsem každý den bez ohledu na počasí podnikala čtyřkilometrový výšlap do přírody.

Chodila jsem v podstatě, kamkoli mě nohy zanesly, jen abych na chvíli unikla shonu a zmatku běžného rodinného života. Někdy jsem se opájela dotyky bosých nohou v orosené ranní trávě, jindy zase podléhala kouzlu západu slunce a stmívání. Toulky přírodou o samotě mě nabíjely novou energií a i díky ní se můj krok značně zrychlil.

Na úbočí panensky čisté přírody Rocky Mountains jsem objevila své království, kde jsem se vskutku cítila jako neomezená vládkyně. Poddávala jsem se omamné vůni kvetoucích lesních jabloní, olivovníků a šeříků. Gestem aristokratky jsem kynula posvátné volavce, stojící stráž na balvanu vystupujícím z břehu jezera, a chichotala se kouskům dvorních šašků v podobě tmavých kachen, roztomile sjíždějících jez jako lodičky od Mattela. Roční období i celá léta jsem měřila podle housat komicky se kolébajících a capkajících po kamenech, tření kaprů v ohrazených přelivech a kulatých děr vyvrtaných v ledu trpělivými rybáři.

Rok co rok jsem si vychutnávala vycházky do přírody a díky rychlému a svěžímu tempu chůze jsem se udržovala ve zdraví a dobré kondici. Mezitím děti stačily vylétnout z hnízda, některé šly studovat a jiné zase vyrazily do světa, ať už za prací, nebo na zkušenou. A pak najednou do mých idylických vycházek zasáhla rána osudu a celý život se mi v momentě obrátil vzhůru nohama.

Nejstaršího syna, čerstvého absolventa vysoké školy, srazil opilý řidič a způsobil mu tak těžká zranění, že upadl do kómatu a museli ho napojit na přístroje. Ihned jsem nastartovala auto a vyrazila za ním do nemocnice, abych vyměnila okouzlující atmosféru oblíbených lesních pěšinek za bezútěšné prostředí jednotky intenzivní péče.

Spletitý labyrint výtahů staré a ošuntělé, byť impozantně velké okresní nemocnice ve mně velkou důvěru nebudil. Raději jsem vyběhla všech devět pater tmavým schodištěm, jen abych se co nejrychleji dostala ke svému milovanému dítěti, a to každý den po několik dlouhých týdnů, než nadešel onen spásný okamžik, kdy jsem přiběhla k jeho lůžku a mohla spatřit, jak znovu otevírá oči a probouzí se k vědomí.

Za několik měsíců ho propustili do domácí péče. Podstoupil dlouhou rehabilitaci a mohl se připravovat na novou, snad už šťastnější etapu svého života. Nyní jsem se opět mohla oddávat klidu a samotě a vlastně mi už nic nebránilo znovu si obout staré obnošené tenisky a vyrazit známou pěšinkou do svého lesního království.

Po chvilce svižné chůze jsem ke svému překvapení zjistila, že se mi zbystřily smysly. „Nejsou ty veverky nějak hbitější a to jezero modřejší? Tvářily se ty topoly vždy tak majestátně?“ říkala jsem si v duchu. Zvědavostí se mi zrychlil krok, až jsem si uvědomila, že už vlastně běžím. Nejdřív pomalým klusem a pak i docela svěžím tempem. Díky tréninku na schodišti losangeleské nemocnice i úbytku váhy v důsledku stresu si tělo samo řeklo o větší rychlost i delší krok, což jsem mu s radostí splnila.

S nadšením jsem zpozorovala, jak se mi čistí mysl od veškerého nánosu stresu a starostí, které se ve mně za poslední měsíce nahromadily, a jak opouštím labyrint zoufalství a plně se koncentruji na rytmus dechu a srdečního tepu. S úžasem jsem také vnímala, jak se mi pravidelně natahují a stahují šlachy a lýtkové svaly.

Ruce se mi automaticky rozkmitaly do stálého rovnoměrného pohybu, jenž zcela pohltil veškeré moje myšlenky a přiměl mě nevnímat nic jiného než onen povznášející rytmus běžícího těla. Nádherné „ritmo alegre“ patřící jenom mně.

A právě zde se zrodila má vášeň pro běh.

Uznávám, nejsem ze stejného těsta jako maratonci pádící ulicemi našeho města při každoročním běhu okolo jezer ani se nesnažím soutěžit se středoškolskými atlety trénujícími v parcích, aby nabrali formu před nejbližším závodem, nicméně běhám a běh miluji. Ano, jsem žena v domácnosti a už ve středním věku, nohy mi často těžknou a bolí, puls divoce tepe a čelo se mi brzy rosí potem, přes to všechno běžím a cítím se šťastná. Naladila jsem se do nového svěžího tempa, které si vychutnávám plnými doušky. Vím, na co mám a co si mohu dovolit, a tak si prostě běhám pro radost. Běžím po trati, která snad vede k lepším zítřkům do země zaslíbené a království, jehož brány jsou mi dokořán otevřeny.

~ Carol McAdoo Rehme

Ranní běh za tmy

Musím se dát do cvičení hned ráno,
jak vstanu, ještě než si mozek stačí uvědomit,
co to vlastně vyvádím.
~ Marsha Doble, americká propagátorka cvičení
a zdravého stylu života

Na severozápadním pobřeží Spojených států bývá po páté ráno stejná tma jako o půlnoci. Z příjemného snění mě ruší protivná melodie z rádia a jediné, co jsem schopná vidět, je osvětlený displej na radiobudíku. I když mi tělo říká „zůstaň v teple a spi dál“, vím, že se musím vykulit z postele a rychle se obléct do sportovního, protože venku se už bude rozehřívat Cathy, má dlouholetá kamarádka, kterou nemůžu nechat dlouho čekat. Rychle na sebe navléknu termoprádlo, bundu, rukavice i šálu a obuji si pořádné boty do terénu, neboť je mi jasné, že venku není jen tma, ale i pořádná zima.

Proklínajíc tmu, vystrčím hlavu ze dveří a nepřeji si nic jiného než být zpátky v teple pod peřinou. Díky aspoň za to, že sníh stačil roztát, nicméně studený vítr dokáže pěkně štípat do tváří. Cathy potkávám hned u našeho domu, takže si jen nasadíme čelovky a vyrážíme klusem do ulic. Cestou si jen tak klábosíme a přitom s pobavením sledujeme, jak se automaticky rozsvěcují a zhasínají světla verand napojená na detektor pohybu, když míjíme jednotlivé domy na ulici. Za chvilku je mi docela teplo, takže jsem už i ráda, že jsem venku a mohu vnímat, jak se mi plíce plní čerstvým chladným vzduchem a ve volném rytmu posouvám jednu nohu před druhou.

Kdybyste mi ještě před rokem řekli, že budu v zimě ráno po páté dobrovolně pobíhat po venku, nejspíš bych se vám vysmála.

Ranní ptáče určitě nejsem. Obvykle jsem byla zvyklá vstávat okolo osmé, a abych mohla vůbec fungovat, musela jsem si dát silné dvojité presso a posnídat velkou misku cereálií. Na nějaký ranní běh jsem určitě neměla ani pomyšlení. Přátelům, kteří chodívali do fitka ještě před odchodem do práce, jsem říkala, že si zacvičím dopoledne nebo někdy po obědě.

Jako zaměstnankyně u telekomunikační společnosti jsem měla flexibilní pracovní dobu a mohla si jít zacvičit, jak mi vyhovovalo, bohužel tuto možnost jsem příliš nevyužívala. Častokrát jsem se hned zrána oblékla do sportovního s bohulibým úmyslem, že jakmile se trochu proberu a rozhýbu ztuhlé tělo anebo budu mít trošku delší pauzu, půjdu se proběhnout anebo si zacvičit aerobik. Téměř vždy zůstalo jen u úmyslu, takže nakonec, byť stále oblečena do sportovního, jsem celý den proseděla u počítače.

Loni na podzim jsem se náhodou potkala s kamarádkou z dětství a k oboustrannému překvapení jsme zjistily, že naše děti chodí do stejné školy a že bydlíme jen pár bloků od sebe. Přesto jsme se od té doby více než rok neviděly, jen se ke mně doneslo, že chodívá ráno běhat s manželem a i díky tomu se jí podařilo během roku shodit dvacet kilo. „Pane jo!“ řekla jsem si pro sebe a neskrývala obdiv k takovému výkonu, zejména když jsem si sama stoupla na váhu a podívala se na sebe do zrcadla. „Jestliže to dokázala Cathy, proč by se to nemělo podařit mně?“

Když jsem se dozvěděla, že její manžel dostal k narozeninám trenažér pro běžce a přestal běhat venku, napadla mě docela šílená myšlenka, a to zeptat se jí, zdali bych se k ní po ránu nemohla připojit. Kdesi uvnitř mě se sice ozval varovný hlas: „Zbláznila ses? Nejsi přece žádný ranní dravec!“, nicméně bylo mi nad slunce jasné, že abych se dostala zpátky do formy, musím něco radikálně změnit a pocit zodpovědnosti či závazku vůči sportující přítelkyni by mi k tomu mohl pomoci.

První dva měsíce byly obzvlášť náročné. Vybíhaly jsme dvakrát týdně ve čtvrt na šest, přičemž ostatní dny jsem spala až do sedmi. Tělo při vstávání za tmy kladlo velmi houževnatý odpor a při běhu mi to dávalo pořádně sežrat. Poté přišla dlouhá šňůra dnů, kdy v jednom kuse sněžilo, což nás přinutilo dát si na dva měsíce pauzu. Během ní jsem se sice víc věnovala posilování a aerobiku, ale po dvou týdnech jsem již netrpělivě čekala, kdy už ten zatracený sníh konečně roztaje a my budeme moci znovu vyběhnout do ulic. To, po čem se mi tolik stýskalo, nebyl ani tak sportovní výkon, jako spíš kamarádské klábosení. Takže jakmile sníh začal mizet ze silnic, opět jsme vyrazily ven a brzy jsme svůj běžecký program zintenzivnily na pět dnů v týdnu.

Pravda, občas bývá velmi těžké přinutit se tak brzy ráno vstát, ale už jsem si na nový rituál docela zvykla, a dokonce se i mé líné tělo naučilo probouzet ještě před zvoněním budíku. Navíc jsem si uvědomila, že mi můj nový návyk přináší cosi víc než jen spálené kalorie a shozená kila.

Když se obloha vyjasní, kochám se pohledem na Velký vůz a spoustu dalších třpytících se hvězd a hvězdiček. Vyvolávají ve mně vzpomínky na letní kempování, takže se zase těším, až se víc oteplí a já budu moci pobíhat jen v tričku a šortkách.

V téhle časné ranní hodině jen zřídkakdy potkáváme jiné běžce, maximálně jednoho nebo dva, ale častokrát spíš vůbec nikoho. Na golfovém hřišti vídáváme stáda pasoucích se srnek, které sem během svých nočních výprav z okolních lesů rády zavítají. Někdy, když pohledem zachytíme jejich stojící siluety, víme, že nás už chvíli pozorují, ale jakmile na ně my samy upřeme zrak, ihned se ladným krokem rozeběhnou a po pár vteřinách zmizí v houští. Ale ten pohled stojí za to. Moc by se mi líbilo běhat jako laň!

Když přece jen nějaké ranní nadšence potkáme, často jim při pozdravu ani nevidíme do obličeje, což je pochopitelné – svítit jim čelovkou přímo do očí by bylo opravdu neomalené. Nicméně vědomí, že nás, takto potrefených tvorů, pobíhá před rozbřeskem po ulicích víc, ve mně vzbuzuje pocit, že jsem členem jedinečného a exkluzivního klubu.

I když, na rozdíl od Cathy, jsem ještě nestačila oněch magických dvacet kilo shodit, s radostí vnímám, kolik síly a energie v sobě mám. Je zvláštní ironií, že nyní, když vstávám tak časně ráno a chodím běhat, necítím po zbytek dne téměř žádnou únavu. Připadá mi to jako zázrak, zejména když si vzpomenu, jak jsem bývala na konci dne vyčerpaná, přestože jsem spávala o dvě hodiny déle. Takže klidně mohu říct, že i když žádné ranní ptáče nejsem, běh za úsvitu se stal neodmyslitelnou součástí mého života.

~ Jill Barville

Víra hory přenáší

Uvěřím čemukoli, ovšem za předpokladu,
že je to naprosto neuvěřitelné.
~ Oscar Wilde, irský spisovatel, básník a dramatik

Ani se mi nechce věřit, že jsou to pouhé čtyři roky, kdy jsem na každé hodině tělocviku zápasila s nepřekonatelným odporem k běhání a byla ráda, když se mi podařilo z tolik obávaných dvoumílových běhů ulejt a vymluvit se na nevolnost či virózu. Při svých tělesných parametrech a zejména vztahu ke sportu jsem se vždy držela vzadu a docela mi stačilo, když jsem s posledními spolužáky dofuněla do cíle. Kdyby mi tenkrát někdo řekl, že jednoho dne poběžím maraton, asi bych mu se vší upřímností odpověděla, že něco takového je zcela vyloučeno a že spíš trefím v loterii jackpot anebo zvítězím v prezidentských volbách.

Můj postoj ke sportu se zásadně změnil, když jsem se seznámila s paní Grayovou. Ačkoli jí bylo přes padesát a musela již poněkolikáté podstoupit náročnou léčbu rakoviny včetně intenzivní chemoterapie, pravidelně cvičila a týdně uběhla až padesát kilometrů, což mě absolutně šokovalo. V tu chvíli jsem si řekla, že když paní Grayová ráno uběhne deset kilometrů, tak já bych ty dva nebo tři mohla dát taky. A jak jsem řekla, tak jsem i udělala. Bez ohledu na únorové počasí a drsné klimatické podmínky Michiganu jsem se přiměla k docela rychlým tříkilometrovým procházkám okolo naší čtvrti, které jsem si zpestřovala občasným během. Zpočátku jsem byla ráda, když jsem s vypětím všech sil uběhla osm set metrů v kuse, ale postupně jsem díky vlastní houževnatosti přidávala čím dál více běžeckých fází, takže za dva měsíce jsem už dokázala uběhnout celou trasu. Musím říct, že ten pocit, přes veškerou bolest a vyčerpání, opravdu stál za to.

Běhání se mi vskutku zalíbilo a postupně jsem prodlužovala každý běh o několik minut, takže jsem si pomalu, ale jistě zlepšovala vytrvalost. Poslední minuty bývaly velmi bolestivé, častokrát jsem sotva popadala dech, svaly na nohách mě pálily jak čert a mysl neustále sváděla nerovný boj s tělem. Přes to všechno jsem se na každý běh těšila a milovala ho. Dobře jsem věděla, že si pěstuji nejen fyzickou odolnost, ale také sílu ducha a nadšení pro sport. A tak jsem se směle mohla začít považovat za běžkyni, která sice se svými sto padesáti centimetry výšky a padesáti kilogramy má k ideálním atletickým proporcím dost daleko, ale to mi bylo fuk, neboť srdce mi zahořelo tou správnou vášní. Výhodou bylo, že jsem necítila potřebu s nikým soupeřit – největším soupeřem mi nebyl nikdo jiný než já sama.

Jakmile jsem si vybudovala solidní běžecký základ v průměrné délce 40 až 50 kilometrů za týden, začala jsem se také účastnit různých závodů. Jakožto vytrvalostní běžkyně, nikoli sprinterka jsem upřednostňovala desetikilometrové tratě. Dosažené časy mi sice úplně lhostejné nebyly, nicméně největším lákadlem pro mě bylo vstoupit na „nezmapovaná území“, tak jsem se rozhodla otestovat svou výkonnost na dvou půlmaratonech. Jakmile jsem je zdolala, hned jsem věděla, že nazrál čas posunout laťku ještě výš, to jest vydat se po stopách antických reků a začít trénovat na Detroitský maraton.

Letní program jsem si vyplnila nesčetným množstvím ranních běhů, kdy jsem si docela ráda přivstala ještě před šestou hodinou, jen abych se nemusela odpoledne mořit v tom hrozném vedru. Přípravu jsem v žádném případě nepodceňovala, důkazem budiž natažené šlachy a nohy trpící svalovou horečkou, které jsem tišila ledem a fázemi vynuceného odpočinku. I tak jsem si tréninky užívala, protože jsem si dobře uvědomovala, že si právě stavím základní tábor pro zdolání osobního „Everestu“. Vidina cílové čáry vzdálené více než dvaačtyřicet kilometrů mi více než jasně naznačila, co jsem schopná zvládnout.

Konečně přišel den závodu, tedy chvíle, kdy jsem chtěla ukázat, co ve mně doopravdy je. Startovní horečka mě zachvátila natolik, že jsem samým vzrušením a trémou skoro zapomněla, jak se jmenuji. Těch několik hodin tvrdé dřiny mi zpříjemňovali skvělí diváci vytrvale povzbuzující podél celé trati, jež začíná v Detroitu a vede po mostě přes kanadskou hranici do Windsoru v provincii Ontario, odkud se tunelem stáčí zpět do michiganské metropole. Po cestě je rozhodně na co koukat, i když poslední kilometry jsem opravdu trpěla a v hlavě jsem neměla nic jiného než siluetu cílového oblouku. Nakonec se přede mnou přece jen zhmotnil v plné parádě a v tu chvíli jsem věděla, že už to mám za sebou a právem se mohu počítat mezi maratonce. V prostoru za cílovou čárou, když mi usměvavý klučina věšel na krk blýskající se medaili, mě zalil takový pocit hrdosti i štěstí, jaký jsem dosud nikdy nepoznala. Opravdu jsem to dokázala!

Příběh o tom, jak jsem překonala sebe sama, bych ráda uzavřela parafrází slov Johna Binghama, vynikajícího amerického maratonce a propagátora vytrvaleckých běhů i dálkových pochodů, že zázrak není v tom, že jsem uběhla maraton, ale že jsem měla tu odvahu postavit se na start.

~ Marianne Mousigian

Klusající máma

Dobrý trenér především inspiruje,
techniku učí až na druhém místě.
~ Franz Stampfl, legendární australský atletický trenér

Více než třicet let se mé běžecké výkony omezovaly na kvapný ranní úprk z domu ve snaze chytit nejbližší autobus a pak ještě na závěrečný finiš ke své kanceláři, jen abych nepřišla pozdě. Pravda, na střední škole jsem v povinných hodinách tělocviku musela něco naběhat i na atletickém oválu, ale tahle aktivita mě, na rozdíl od některých spolužaček, nikdy nechytla za srdce. Většinou jsem si držela velmi pohodové tempo, abych si stačila ještě poklábosit s kámoškama a hlavně aby mi držel stylový účes, na němž jsem si tolik zaklá-
dala. Řekněme si to na rovinu, co by vám asi taková puberťačka řekla, kdybyste po ní chtěli, aby se na dráze potila víc než čtvrt hodiny?

Ovšem nemohu říct, že bych si nerada zacvičila. S oblibou jsem si zašla na aerobik, někdy se projela doma na rotopedu anebo si zaskákala na malé trampolíně v pokoji. Nicméně běh mě nijak neinteresoval a řeči o endorfinech a super pocitech jsem považovala spíš za reklamní trik obchodníků se sportovní obuví.

Můj postoj k této aktivitě se začal pozvolna měnit až loni, poté co se můj manžel „urval ze řetězu“ a začal denně běhat. Nejspíš si byl vědom toho, že srdeční onemocnění bezpochybně patří do jeho rodinné anamnézy, a proto pokládal za nutné se zlomyslným genům nějak bránit. Jeho odhodlání jsem si bezesporu cenila a také ho v onom bohulibém úsilí náležitě podporovala, nicméně moc jsem nevěřila, že mu to vydrží nějak dlouho. Avšak opak byl pravda a má skepse dostávala každé ráno, když jsem ho viděla, jak funí venku po chodníku, pořádně na frak.

Manželův ranní rituál nemohl uniknout pozornosti našeho tříletého syna Zacharyho a nebylo tedy divu, že se dožadoval, aby ho táta bral s sebou ven. Ten to ale striktně odmítal. Těžko věřit tomu, že takový prcek dokáže uběhnout pár desítek metrů, aniž by někam odbočil (snad jedině kdyby upaloval do cukrárny), a pro manžela by se ranní radost z pohybu změnila ve stres, protože by musel mít synka neustále na očích.

Několik měsíců nechal Zach tátu na pokoji, ale hned další léto to na něj zkusil znovu a nás oba tenkrát napadlo, že by to nemusel být zas až tak špatný nápad. Za posledních pár měsíců se život v naší čtvrti změnil k horšímu, na čemž se podepsalo několik náhodných přestřelek, takže většina lidí na podzim raději vůbec nevycházela ven. Nikoli však můj manžel, toho přece pár výstřelů nemohlo odradit od pravidelného joggingu a celou záležitost okomentoval, že je dost rychlý na to, aby včas utekl. Zima byla nezvykle drsná, ale ani to mého chotě od záliby pobíhat venku nijak neodradilo. Pak zase přišlo jaro a březnové i aprílové deště proměnily dětská hřiště v blátivé strouhy, což konečně mého muže donutilo alespoň na chvíli vyměnit venkovní dlažbu za pedály rotopedu. A tehdy jsme si řekli, že trochu pohybu by našemu synkovi mohlo jenom prospět.

Abychom se nemuseli proplétat po silnici mezi auty, rozhodli jsme se, že budeme využívat atletickou dráhu místní školy. Dobrovolně jsem se uvolila, že budu na Zacha dávat pozor, aby se manžel mohl plně soustředit na trénink. A jak víme, děti nerady pobíhají samy, takže volky nevolky musela jsem běhat se Zachem.

Běh asi nebude to přesné slovo, kterým bych naše aktivity popsala. Nejprve synek vyrazil kupředu ve stylu Carla Lewise, ale pak se najednou zastavil, neboť mu přirozeně nestačil dech, poté zase přešel do loudavé chůze a pořád chtěl, ať mu vyprávím pohádky, a pak ho uprostřed vyprávění napadlo, že už o zlých obrech nechce nic slyšet a že zkusí dohnat tátu, ale jen proto, aby se znovu zastavil a mohl se s láhví vody v ruce procházet po trávě. A tak to šlo pořád dokola, ale musím přiznat, že se kluk bavil a úsměv mu z tváře nikdy nezmizel.

Zpočátku mě Zachova chaotičnost docela štvala a občas jsem si kladla otázku, zdali vlastně můžeme tohle živelné pobíhání považovat za pravidelné cvičení, ale pak mi nějak doklaplo, že asi na tom něco bude. Váha totiž ukazovala, že jsme nějaké kalorie spálili, ale hlavně jsme se skvěle bavili, což bylo nejdůležitější.

~ Beth Braccio Hering