Copyright © 2022 by Alexandra Horowitz

Drawings on pages 252 and 271 by Ogden Horowitz Shea

Translation © Jana Srbová, 2025

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-075-6

Ammonovi, konečně

Nezažila jsem ho jako mladého, rozpustilého psa, propásla jsem celé jeho štěněčí dětství! Cítím se nejen smutná, cítím se ošizená.

Sigrid Nunezová, Přítel (pes Apollo)

ČÁST 0 /
GRAVIDITA

Podívám se do zpětného zrcátka a vidím ji, jak spí na zadním sedadle. Ze svého prvního okrouhlého pelíšku už vyrostla, a tak teď leží spíš přes něj než v něm: hlavu a plece má na klíně mého syna O.

Pomalu se mění. Je to vidět, když mě nyní vítá a uši klopí dozadu k hlavě. Také jinak sedí, v králičím posedu. Sedává v autě vedle mě, když jedeme do města, jen my dvě v rozhovoru beze slov. Honí se za svým ocasem. Vyskakuje mi na klín, aby mi vlepila ufuněnou pusu. Přehrabuje své hračky uložené v krabici od bot a všechno z ní vyhazuje, odpálí míč a popadne dlouhonohého Grinche; třese s ním tak, že jí jeho tenké končetiny létají kolem hlavy a bouchají ji do tváří. Ráno, když vejdeme do místnosti, kde spí, každého z nás pozdraví po svém: aruuuu! Našla společnou řeč se všemi našimi psy. Vychází i s kočkou – jedna druhou střídavě olizují. I když do svého pelíšku se už nevejde, do naší rodiny zapadá dobře.

Setkala jsem se s ní hned, jak se narodila. Naše rodina žádné štěně nepotřebovala. Jsme doma tři lidé, dva psi a kočka; naše dny jsou bohaté na vzájemné kontakty a náš domov je plný zvířecích chlupů. Občas mě však popadne nějaká myšlenka. Objeví se ve vzduchu, já do něj prostě vejdu a vdechnu ji. A jakmile je uvnitř, začne mi kolotat hlavou; postupně a neúnavně proniká šumem mého mozku. Tentokrát to byla jednoduchá myšlenka: štěně.

Je to takový populární nápad – štěňata. Pro mě to však bývala představa stejně vzdálená jako vyhlídka na to, že vlastnoručně odchovám sněžného leoparda.

Na jednu stranu mě přitahuje bezelstné chování štěňat: to jejich neohrabané batolení a úžasné vzrušení, když vidí nějakého člověka anebo ptáka, který před nimi vzlétne ze země. Na druhou stranu myšlenka, že bych měla s nějakým štěnětem bydlet, mě vůbec nelákala. Tak za prvé: všude kolem nás je štěňat spousta. Stačí, abych vyšla z našeho bytu v New York City, a už vidím štěňata: kupříkladu ta na příliš dlouhých vodítkách, jejichž majitelé bezradně postávají opodál a čekají, až si jejich štěně vzpomene, že se má vyčurat. Za druhé: existují lidé, pro které je uspokojením adoptovat psa z útulku, a takhle to naše rodina vždycky dělala. Hřálo nás vědomí, že si domů bereme psa, který domov potřebuje. Takový pes často není mladé štěně, ale má už kus života odžitý. Nechtěla jsem být zapletena do formování psa, který by domov potřeboval.

Takže nápad s novým štěnětem byl smeten ze stolu – nebo jsem si to aspoň myslela. Naposledy jsme před osmi lety adoptovali Uptona, který byl tehdy tři a půl roku starý. Už když jsme ho poznali, bylo to čtyřicetikilové psisko, bezelstné a potřeštěné. Přišel k nám domů a potřeboval operaci předního zkříženého vazu kolen kvůli zranění, k němuž došlo před delší dobou a které se nikdy neřešilo. Krom toho si Upton přinesl záhadný soubor strachů – z různých zvuků, z vlastního stínu – a podle všeho neměl žádnou zkušenost s věcmi, které by měly být podstatou našeho společného života: s chůzí na vodítku, s pohybem po chodníku, s jízdou výtahem, s lidmi, kteří si ho chtěli pohladit, se psy, kteří si ho chtěli očichat. Narazili jsme na něj v útulku, kam byl vrácen jako tříletý (důvod vrácení: rodina už měla příliš mnoho psů) poté, co ho z téhož útulku adoptovali jako štěně. Proto jsme ve složce papírů mapujících jeho život, kterou nám doručili, našli i fotku Uptona jako miminka: samá ušiska a veliký úsměv.

Myslím, že právě tehdy mě to napadlo poprvé. Jaký byl jako štěně? Chtěla jsem to vědět. Jediná věc, která nás rmoutila, když jsme se s Uptonem začali poznávat, bylo veliké tajemství jeho předchozího života. Odkud si přinesl ty své strachy? Bylo smutné, že není v našich silách vrátit se zpět v čase a napravit to. Takovéhle uvažování není nic neobvyklého. Málokdo z nás potká svého psa v Den jedna. Pes, který se posléze stane nedílnou součástí naší rodiny, naším stálým společníkem a nejlepším přítelem, se rodí bez nás, do své vlastní rodiny. Na tom, jaký pes se vyvine z malé, kroutící se štěněčí housenky, se geneticky podílejí oba rodiče (a psí máma potom i dalším podstatným dílem, když přivede svého potomka na svět). Jeho sourozenci, okolní svět, zvuky, vůně, veškeré vjemy, kterým je štěně vystaveno – to všechno ovlivňuje jeho osobnost. Ve stáří osmi týdnů se vývojově rovná ročnímu dítěti – máme-li na mysli chůzi, brebentění a poznávání světa –, a přesto svou lidskou rodinou pozná až za několik dalších týdnů nebo měsíců. Když si poprvé očichá lidského návštěvníka, který ho u chovatele převezme a naloží do auta anebo si ho přivede domů z útulku, je štěně už částečně tím, kým jednou bude.

Roky plynuly a pomyšlení na štěně bylo vytěsněno halasnějšími a naléhavějšími myšlenkami. Znovu se však vynořilo, když naši psi oslavili jedenácté a dvanácté narozeniny a přešli tak do „geriatrické“ kategorie, řečeno veterinární terminologií. Nemohli jsme zabránit blížícímu se nevyhnutelnému konci jejich životů, ale mohli jsme umožnit, aby ovlivnili dalšího psa, kterého bychom si vzali. Kdo jiný by ho měl lépe poučit o světě – o našem světě – než naši ztřeštění, báječní psi? Když jsem tenhle nápad vypustila z pusy, syn i manžel souhlasně mručeli.

V mém životě není o psy nouze. Nejenže žiju ve městě, kde se to jimi jen hemží – mnozí z nich jsou už tak dokonale přizpůsobení městskému ruchu, že když je míjíte a nakloníte se, abyste je pošimrali mezi oušky, vůbec to s nimi nehne –, ale se dvěma psy také bydlím. Kromě Uptona patří do naší rodiny Finnegan, okouzlující a roztomilý tvor, která ustál příchod dítěte, dalšího psa a kočky a skutečně jen zřídkakdy nás proklál vražedným pohledem za to, že mu tak ničíme život. A já jsem vědátorka přes psy: studuju jejich chování, abych se tak pokusila porozumět jejich mysli. Založila jsem a vedu Laboratoř psího poznávání na Barnard College, kde spolu s dalšími výzkumníky pozorujeme psy, kteří přicházejí na akademickou půdu se svými lidmi, aby se zúčastnili našich experimentů, nebo se podrobují našim zpytavým pohledům u sebe doma či v parcích. Jako vědecká pracovnice a autorka jsem slovo „pes“ určitě napsala snad stotisíckrát.

Když mi ta myšlenka začala klíčit v podvědomí, vzpomněla jsem si na Jeana Piageta. Tento otec tří dětí, stejně jako otec vývojové psychologie proslul tím, jak své potomky dokonale sledoval jako rodič a vědec zároveň. Já sice žádná štěňata porodit nedokážu, ale mohla bych vědeckým okem pozorovat jejich vývoj. A bonus k tomu: mohla bych s nějakým štěnětem žít.

Měla jsem obavy. Vzít na sebe celoživotní odpovědnost za jiného tvora není jen tak. Navíc jsem váhala, zda by štěně svým nespoutaným nadšením nenarušilo dynamiku mezi námi a našimi současnými psy. Zároveň jsem však chtěla být součástí toho tajemství: když jsem nemohla zažít své vlastní psy jako štěňata, snad bych mohla zažít, jak tohle štěně vyrůstá v dospělého psa.

Tajuplnost tohoto období psího života je výsledkem způsobu, jakým naše společnost o psech přemýšlí. Před dvěma sty lety jsme k nim měli odlišný vztah. Psi málokdy žili uvnitř lidských domovů: spíše než v našich postelích se vyskytovali na farmách nebo se pletli pod nohama někde na ulici. Obchodování s čistokrevnými psy nebylo ještě rozvinuté, stejně tak ani představa štěněte jako něčeho, co se dá koupit v obchodě (s příslušnými, ladícími doplňky). Nekontrolovaný chov tehdy ještě nevedl k silnému přemnožení psů, které by si vyžádalo vznik psích útulků, azylů a záchranných skupin, kde se obvykle vyjednává o převzetí psa, jehož štěněčí dny už pomalu odeznívají nebo jsou dokonce minulostí. Před dvěma sty lety lidé zažívali psy jako štěňata. Byli svědky jejich narození. Životní dráha zvířat se od začátku až do konce proplétala s životem lidí (ne vždy ku prospěchu zvířat).

To už neplatí. V důsledku toho, jakým způsobem nyní se svými psy žijeme, většina lidí přichází nejen o narození a první týdny svých štěňat, ale také o celé první měsíce společného života. Rychlý vývoj psa (od pramálo vyvinutého psího novorozeněte po přerostlého puberťáka během jediného roku) se odehraje v době, kdy se rodina snaží jak o to, aby se v ní pes aklimatizoval, tak o to, aby se ona sama připravila na život s ním. Pohlcuje nás trénování správných návyků v domácnosti, venčení, výcvik „neokusuj-vše-co-vidíš“, což je typický současný přístup k prvním měsícům psa v nové rodině. Když ale soustředíme svou pozornost na výcvik žádoucího chování, většinou nám uniká zásadní vývoj štěněte k dospělému psu (přes etapy, jež jsou ekvivalentem batolecího věku, dětství, předpubertálního i pubertálního věku) – a najednou je hotovo.

Většina knih o štěňatech je instruktážní: zde je složitý, chlupatý, rozkošný aparátek; jak na to, aby správně fungoval? Já ale místo návodu k použití štěněte chtěla sledovat štěně samotné: při seznamování s novým světem, s nedůvěřivými staršími psy, s hravou kočkou vybavenou dlouhými drápy a s dospívajícím chlapcem, který svým nadšením a energií propojuje svět mezi psem a člověkem. Doufala jsem, že když nebudu spěchat a budu sledovat změny našeho nového svěřence z týdne na týden, dokážu nově pochopit chování psa způsobem, který člověku uniká, když se soustředí pouze na výcvik. Chtěla jsem se přitom pevně držet optiky štěněte: jak začíná vidět a cítit svět, jak mu tento svět začíná dávat smysl, jak se štěně stává sebou samým. A v každém okamžiku a každém vývojovém stadiu jsem s odstupem zvažovala, zda nám věda nebo historie psů říká něco, co by mohlo chování štěňat osvětlit. Chtěla jsem srovnat první dny našeho štěněte se začátky vlčích štěňat a porovnat jeho vývoj s vývojem jiné štěněčí skupiny, kterou sice vychovávají lidé, ale s cílem vytvořit z nich pracovní zvířata: profesionální detekční psy. Také rozsáhlý výzkum lidských mláďat pomáhá pochopit, co se dělo s tímto novým, mladým stvořením. Jinými slovy toto štěně mělo být mým psem a objektem mého zájmu: měla jsem v úmyslu prožívat jeho jednání, pečlivě je zkoumat a dávat do souvislostí. Doufala jsem, že když to všichni dobře zvládneme, poznám své štěně tak, jak jsem ještě žádného psa nepoznala.

A tak je tu teď se mnou; pojďte se s ním seznámit. Stala jsem se svědkem proměny kníkajícího chuchvalce srsti v dokonale citlivou, mimořádně bystrou, milou a milující bytost. Ve člena naší rodiny.

ČÁST 1 /
NARODILO SE ŠTĚNĚ

NULTÝ TÝDEN /
Panebože, tolik štěňat!

Teď když ustal pravidelný rytmus každodenního odcházení z domu, utíká čas jaksi nepravidelně, až to člověka vyvádí z rovnováhy. Během pandemie je skoro jedno, jestli je pátek, nebo pondělí. Jenže štěněti běží čas rychle. A naše štěně, které pádí svým prvním štěněčím rokem, pro nás nyní vytváří čtyřiadvacetihodinový rytmus. Na rozdíl od stejnosti našich dnů ty jeho se liší, tak jako je štěně každý den jiné – někdy je dokonce jiné večer oproti tomu, jaké bylo ještě ráno. Mohla jsem sledovat, jak se mění čas, podle jeho uší: postupně se mu postavily, a pak jednoho rána zase spadly vlastní vahou dolů a opět se z nich staly měkké plandající trojúhelníky. Mohla jsem sledovat čas také podle rychlosti změn v jeho chování: nejdřív přibíhá, když je zavoláme, pak už nepřijde. Naučilo se sednout si na místo; naučilo se sednout hned vedle toho místa, ale ne přímo na něm. Zdržuje se jen v přízemí, pak se naučí chodit po schodech, pak zjistí, jaká zábava je běhat po schodech nahoru a dolů. Objeví veverky, objeví stromy, objeví veverky na stromech. Miluje vodu, a pak před ní couvá. Nemění se jen jedna věc: každý den vypadá překvapeně, když vidí kočku.

Když majitelé mladé fenky zjistili, že je březí, dali ji do útulku. „Dali ji“ – odložili ji, opustili, vzdali se jí. Samotná fenka to nevzdala. Nabyla výrazu, který má mnoho březích fen: výrazu ostražitosti. Její jantarové oči sledují pohyb lidí v okolí, zatímco ona se drží zády ke zdi. Když na ni upřu pohled, všimnu si bílé lysinky mezi očima. Má srst skvrnitou jako drozd a uši, které se snaží mířit vzhůru, ale beztak přepadávají dolů. Je okouzlující. Její tělo zaujímá pevný postoj, ale nohy se zdají nepřirozeně krátké, protože má vzedmuté břicho. Ukrývá se v něm neznámý počet mláďat, z nichž jsou pod rentgenem vidět kroutící se řádky obratlů, překrývající se navzájem, a zaoblené valounky – štěněčí lebky. Amy poznamenala, že fenka měla nejspíš porodit už před pár dny, ale během převozu z Georgie ještě vydržela. Amy je její pěstounka, jedna z těch podivuhodných lidských bytostí, které jsou ochotné poskytnout střechu nad hlavou psům v půli cesty: od bezdomovectví k domovu, od vyděšeného stvoření k socializovanému. Je vysoká, obléká se prakticky a na tváři mívá plachý úsměv. Pro fenku vybrala jméno Maize. Amy nejenže souhlasila, že se ujme Maize samotné: zároveň tím na sebe vzala starost o bůhvíkolik jejích štěňat s tím, že ze všech vychová psy, kteří neskončí v útulku.

Maize dorazila do nového domova uprostřed bouřlivé, deštivé noci. Dovezli ji údolím řeky Hudson ve státě New York – cestovala na západ proti proudu řeky a zároveň pracovala proti snaze svého těla vypudit už ze sebe mláďata. Z auta ji v tom lijáku odvedli do domu. Byl sice plný pachů a zvuků několika dalších psů a ptáků, ale Maize zde konečně našla teplé, suché místo, na kterém okamžitě usnula.

Příští ráno musela Amy do práce brzy, a tak zanechala Maize v pohodlném prostředí s dostatkem prostoru k volnému pohybu, s měkkými poduškami k ležení a s miskami vody. Nemůžeme to vědět jistě, ale je pravděpodobné, že i přes všechen stres z toho, že se fenka ocitla v novém místě a s novými tvářemi – lidskými i psími – kolem sebe, začaly nabývat na významu její tělesné pocity. Maize určitě popocházela sem a tam, neklidná a těžce oddychující, a marně hledala místo, na němž by se zklidnily záchvěvy svalových kontrakcí, které ji roztřásaly. Možná jí bylo naráz horko i zima, a když se její děložní hrdlo začalo rozšiřovat, určitě se snažila najít nějaké vhodné „hnízdo“: prozkoumávala a rozhrabávala různé povrchy, až se konečně usadila.

S jistotou víme jen to, že když se Amy po několika hodinách vrátila domů, našla ji uvelebenou v měkkém pelechu, umístěném v plastovém dětském bazénku, s tělem obtočeným kolem šesti malých, chlupatých tvorečků. Přísně vzato, lidé samozřejmě nemusejí být při narození štěňat přítomni. Většina psů se rodí bez lidské asistence. Během porodu ovšem můžou nastat různé zdravotní komplikace, fena může vykrvácet anebo se nedokáže o svá narozená štěňata postarat a pomoct jim. Pokud je tedy člověk u porodu psa přítomen, je tam proto, aby mohl v těchto naléhavých případech pomoct a stal se jakousi záložní matkou. Když přitom sledujete, jak si fena poradí s nadílkou štěňat, která se jí najednou ze zadní části těla vynoří, je těžké nežasnout, jak to dokáže. A ona to nějak dokáže, ať už jí asistujeme, nebo ne.

Šest štěňat: stále ještě pouhé náznaky budoucích psů, sice už se všemi součástmi, ale psi to ještě nejsou. Jejich hladké, lesklé kožíšky pokrývají zbytky plodového vaku, který je obaloval jako potravinová fólie a udržoval je v děloze při životě. Amy se usazuje vedle bazénku. Promlouvá na psí mámu obdivnými slůvky a zvedá postupně jedno štěně po druhém. Pokaždé si je pohodlně položí do dlaně, odkud jim nožičky s roztaženými prstíky visí dolů. Její dlaň jim objímá bříško a Amy postupně každé novorozeně osuší ručníkem a vrací je zpátky mámě. Pokládá je k jejímu břichu a prstem pomáhá jejich tlamičkám najít bradavku. Jakmile jsou všechna osušená mláďata u zdroje, Amy vyjde z místnosti pro nějaké další věci. Po návratu zjišťuje, že k šesti miminům přibylo sedmé. O hodinu později zase na chvíli odchází – a vrací se k osmému přírůstku.

Pak už zůstává na místě. Maize se na ni prosebně dívá, ztěžka dýchá, pak upře pohled před sebe. Náhle vysoko zvedne zadní nohu, zanoří pod ni hlavu a důkladně se v těchto končinách olizuje. A najednou se objevuje hlavička. Je pořádně mokrá od prasklého plodového vaku, s jasně růžovým čumáčkem. Za chvíli se vynoří přední noha, pak další, to vše za účasti jazyka novopečené matky, neúnavně olizujícího každou část malého tělíčka – s každým olíznutím je paradoxně méně mokré. Matčin jazyk odstraňuje zbytky plodového vaku a uhlazuje kratičký kožíšek. Štěně – je to kluk – se nehýbe, vyjma momentů, kdy do něj naráží Maizin jazyk, a během stahů je postupně vypuzováno z teplého bezpečí matčiny dělohy. Když je větší díl štěněte venku, Maize je sevře mezi zuby a zatáhne. Dostává ven i pupeční šňůru s placentou – orgánem, který dodává psímu plodu kyslík a výživu, a tím mu zajišťuje život. Funkce placenty však právě touto vteřinou končí. Maize si ji – zároveň se štěnětem – přitahuje před sebe, štěně jemně přitiskne k zemi, celou tu věc z něj stáhne a pozře. Chumel štěňat podél jejího břicha se ozývá tichým errrms a uumps a dalšími kníkavými zvuky.

Nejčerstvější štěně se začíná kroutit, jak do něj máma šťouchá – nejsilněji do bříška. Leží teď na zádech a provádí svůj první rozpoznatelný psí úkon: natahuje co nejdále zadní nožky a předníma máchá ve vzduchu. Na jeho pacičkách, mávajících světu na pozdrav, vidím každičký drobný prstík. Maize už je zatím zpátky u svého zadku a čistí se. Štěně spočívá mezi jejíma předníma nohama – zůstalo překvapeně ležet, jakmile mámin jazyk skončil práci na jeho kožíšku. Svaly na jeho tváři začínají pracovat na ovládání všech čerstvých nástrojů: očí (které se ještě celé dny neotevřou), nosu (který mláděti brzy ukáže směr k jídlu), uší (s uzavřeným zvukovodem a vnějšími boltci přitisknutými k hlavě) a obočí (které je svraštělé, jako by se psí mimino na něco hluboce soustředilo).

Maličké srdce psího novorozeněte, dlouhé jen přes pět jeho drobných obratlů, bije silně, až dvě stě dvacet úderů za minutu, a každý úder je viditelný přes kůži. Nádechy přicházejí zprvu nepravidelně, rychleji než jeden za vteřinu, ale když se plíce několikrát zcela naplní, dýchání se zpomalí a jeden nádech připadne vždy na několik vteřin. Jinak je štěně nehybné, vyčerpané ze svého startu do světa. Máma je však čumákem pobízí k pohybu, jazykem je převrací, a když pak na chvíli poleví v činnosti, štěně zatne drápky do měkké podložky a téměř se mu povede otočit tělíčko zase na břicho. Teď už své končetiny ovládá a zvyká si na pohyb v jiném prostředí. Tři minuty od nenadálého vypuzení z dosavadního domova už štěně dýchá, pohybuje se a míří ke svým sourozencům na opačné straně břicha, které právě opustili.

Mrňavý ocásek ohlašuje příchod dalšího novorozence, který přichází na svět zadečkem napřed. Maize opět noří hlavu pod svou vytrčenou nohu a pomáhá mu olizováním, až najednou mládě vyšplouchne ven v přívalu tělesných tekutin. Mámin jazyk mu pomáhá odvalit se mezi sourozence – Maize jím střídavě čistí sebe a drobný obličejík nového štěněte, který horlivě olizuje. Štěně se nějakým způsobem vymaní, najde na zemi rovnováhu a po vojensku se podplazí pod starším sourozencem přímo k máminu břichu. A vzápětí se objevuje další přírůstek: tentokrát jde hlavou napřed, přičemž je obzvlášť nápadné, že ta hlava je úplně zelená (jde pravděpodobně o mekonium – odpadní látku, která může obsahovat jasně zelený pigment biliverdin, způsobující neškodné, byť šokující zbarvení srsti). Nové štěně brzy otvírá tlamičku a protahuje se, třebaže je stále ještě připoutané k mámě. Ta se na něj dívá s očima doširoka otevřenýma. Když zrovna nepečuje o nějaké štěně, opírá si hlavu o některé z nich a těká kolem sebe pohledem.

Do půlnoci je mezi námi jedenáct štěňat, pět kluků a šest holčiček, kteří budou sdílet společné narozeniny. Když se objevuje poslední, Amy si sedá na zadek a jen vydechne: „Panebože, tolik štěňat!“

Ta nejstarší, která mají za sebou už několik hodin života, vypadají ve srovnání s těmi novými neskutečně vyspěle: jejich tělíčka jsou už suchá, srst načechraná, a jak všechna směřují k máminu břichu, na svět vystrkují zadečky.

Jejich nejnovější sourozenci jsou zcuchaní a ještě vlhcí. Tělíčka mají zdánlivě křehčí. Leží na zádech a vyvíjejí velké úsilí jen k tomu, aby se obrátili.

Bradavek je o tři méně než štěňat. V první ukázce svého matematického chápání se na ně štěňata cílevědomě zaměřují a škrábou se přitom jedno přes druhé; když zjistí, že je bradavka obsazená, prostě si zatím zdřímnou. Výsledkem je vysoká kupa štěňat, v níž je těžké určit, kde jedno mimino končí a druhé začíná, přestože je jejich odlišné zbarvení čím dále patrnější, jak jim srst prosychá. Na rozdíl od selat a koťat, která o bradavky nejenže soupeří, ale také zachovávají přísnou věrnost jediné z nich – jako student, který ve třídě usedá po celý semestr do lavice, kterou si vybral první školní den –, štěňata volí bradavky, jak je napadne. „Nevykazují žádné známky konzistence vůči konkrétnímu struku,“ tvrdí poněkud přezíravě vědci zabývající se chováním psích novorozenců. Přesto, je-li vzhledem k počtu štěňat bradavek nadbytek, vybírají si mláďata ty, které jsou uprostřed. A to, že by novorozenec nahradil na bradavce jiného, jsem viděla jen jedinkrát: když odtud Amy odebrala baculaté mimino a na jeho místo vpravila hubené.

Když některé ze štěňat spadne z hromady sourozenců, zvedne hlavu a jejími trhavými pohyby usilovně ve vzduchu zkoumá, kam se podělo to teplo, útěcha a potrava. Nožky štěňat stále zlehka „šlapou do pedálů“ a snaží se svého majitele posouvat dopředu, blíž, dovnitř. Když se k mámě přichytí celá osmička, úplně se rozprostřou po celé délce Maizina břicha, od přední končetiny po zadní. A tak zde také usínají, během sání, a teprve pak se konečně pustí. Když se Maize po nějaké době zvedne, štěňata zůstanou na místě, kam odpadla. Končetiny se jim rozjedou do stran a hlavičky se ztěžka opřou o zem. Štěňata vypadají zcela vyčerpaně.

Uvědomila jsem si, že zatajuju dech, když pozoruju, jak Maize zaopatřuje jedno štěně za druhým. Vůbec jsem nezměnila pozici, jako by můj pohyb mohl to kouzlo narušit. Žasnu – nejen nad tím, s jakou samozřejmostí fenka zvládá tuhle novou situaci, ale i nad její působivou obratností. Sleduju, jak život vytváří život. Vidět, jak na svět přichází nová bytost, je stejně ohromný pocit, jako bych byla svědkem celého života tohoto štěněte. V jednu chvíli se podívám ven – připadá mi, že za tu dobu, co jsem svědkem zrození nového života, stromy možná přešly od holých větví do květu a pak až k opadání listí. Maize zvedne hlavu, namáhavě dýchá, na okamžik vypadá překvapeně – a pak se vrátí k péči o své nové svěřence. Konečně se nadechnu a něco se ve mně zachvěje. V té hromadě je náš nový člen rodiny.

• • •

V minulém roce jsem viděla několik psích porodů. Fenky, v jednu chvíli zcela samostatná stvoření, v příštím momentě procházely překvapivým a dramatickým zvratem: z jejich zadní části se najednou začali vynořovat mrňaví psíci. Na psích mámách je skvělé, že se nejenže otočí ke svému zadku a pomůžou štěňatům ven, očistí je a pak je celé týdny krmí a starají se o ně, ale ony to navíc většinou dělají s neutuchající pozorností a trpělivostí. A obvykle bez jakékoli asistence psích „tatínků“.

V jednom vrhu bývá v průměru pět štěňat – více jich je u volně žijících psů, u kterých je míra přežití mláďat nižší, a méně se jich rodí u menších plemen. Největší zaznamenaný vrh, alespoň podle těch, kteří o takových věcech vedou záznamy, bylo čtyřiadvacet štěňat u neapolského mastifa. Zplodit takovou smečku patrně u této psí matky představovalo více než celý den práce, protože interval mezi porozením jednotlivých mláďat může trvat až hodinu nebo i více.

Štěňata se rodí střídavě z obou stran dělohy ve tvaru písmene Y. Místo, kde se plody v děloze nacházejí, ovlivňuje jejich pohlavní vývoj: těsně před narozením jsou plody vystaveny přílivu hormonů, zejména testosteronu a dalších androgenů, které mohou štěně přiklonit k mužskému pohlaví. U myší a prasat a pravděpodobně také u psů jsou ty samičky, které jsou vmáčknuté mezi samčí sourozence, vystavené této vlně a mohou se u nich vyvinout znaky podobné samčím. Štěňata, umístěná na samých koncích každého děložního rohu, dostávají největší množství krve bohaté na živiny, a pravděpodobně proto budou mít vyšší porodní hmotnost. Plody ovlivňuje také to, co jejich matka jí: pokud do její stravy přidáme nějakou zvláštní příchuť, přejde do plodové vody. Novorozenci pak dávají přednost vodě nebo mléku s touto příchutí před neochucenou verzí. Stejně tak na ně má vliv i tělesná či duševní námaha, jíž je jejich matka vystavena: stres během období březosti může vést k větší reaktivitě štěňat, tedy v zásadě k přehnané reakci na podněty. U čerstvě narozených štěňat nejsou ještě vyvinuté rozlišné tvary hlavy, typické pro různá plemena – například dlouhá tvář chrta či naopak zkrácený obličej buldoka. Všechna štěňata více či méně vypadají jako mrňaví mopslíci.

Porod u feny stimuluje reflexy, o nichž novopečená matka pravděpodobně ani netuší, že je má. Zkonzumuje placentu a plodové obaly a tím nejenže vyčistí dýchací cesty novorozence, ale také – předpokládá se – zamezí případnému útoku predátorů, které by mohl přilákat pach. Pojídání placenty, označované nespravedlivě ošklivým termínem „placentofagie“, pravděpodobně také mění hladinu mateřských hormonů tak, že dojde k zvyšování produkce mléka. Tekutina z plodového vaku funguje jako pobídka matky k tomu, aby ty podivné tvory, kteří se právě objevili, nejen olizovala, ale také aby je přijala a vytvořila si k nim vazbu. Když výzkumníci ihned po porodu štěňata s jejich plodovými obaly odeberou a po omytí je vrátí zpět, jejich matky s nimi pak špatně komunikují anebo je rovnou odmítají. Olizování také podněcuje novorozené mládě k činnosti, stejně jako lidské plíce podnítí k prvnímu nádechu úlek ze studeného vzduchu a oslnění jasným světlem po opuštění teplého lůna. Matčiny sliny ničí bakterie Escherichia coli a Streptococcus canis, jež by mohly být pro novorozence smrtelné. Pokud se štěňata narodí vaginálně, sdílejí mikrobiom svých matek, což je užitečný start do světa plného bakterií.

Feromony také podle všeho přimějí matku, aby si lehla na bok – do polohy zvané „laterální dekubitus“ – a mohla tak kojit a poskytovat štěňatům tělesné teplo. Jedna francouzská studie vystavila novopečené psí matky působení feromonového přípravku (nebo placeba), který měl napodobovat pachy přirozeně produkované kojící fenou v oblasti kolem bradavek. Zjistilo se, že ty matky, které tento feromon dostaly, častěji uléhaly ke kojení, svým štěňatům věnovaly více pozornosti a měly s nimi lepší vztah.

Stejně jako jsou děti narozené v porodnici podrobeny testu už minutu po svém příchodu na svět, testují se i štěňata. Tento test se nazývá skóre Apgarové nebo Apgar test. Je pojmenován podle lékařky Virginie Apgarové, která jej vypracovala. Test posuzuje zdravotní stav novorozence. I štěněcí „Apgar“ testuje životaschopnost mláďat. Jsou jejich dásně zdravě růžové, nebo promodralé? Představuje jejich srdeční frekvence rychlých 220 tepů za minutu, nebo je pomalejší než 180? Když se štěněti stiskne tlapka, zakňučí a pohne s ní? Napíná končetiny, pohybuje hlavou? Pláče? Pláč je, možná paradoxně pro toho, kdo žil s novorozenětem, vždycky dobrý: je to náležitá odezva nervového systému na nějaký nový, znepokojivý prožitek – mláděti je zima, má hlad, je najednou venku z dělohy. Absence pláče je varovným znamením. A co váha, je v normě? Velikost štěňat se různí podle plemene, od necelých 30 g u čivavy po více než kilogram u novofundlanďana; u kříženců je průměrná váha štěněte 170 gramů. Důležitější než přibližně průměrná váha při narození je však to, jestli štěňata v následujícím týdnu na váze přibírají.

Mláďata tak mají určité povinnosti: musejí vyburcovat své rané reflexy a schopnosti, aby se rychle dostala k máminu břichu. Tlačí se do všeho, co je měkké a teplé, tělíčka se jim přitom houpou a hlavičky kývají. Když pak tu měkkou, teplounkou mámu najdou, hnětou jí břicho předními nožkami, což podporuje tok mléka. Brzy každé štěně vypije asi 140 g mléka denně – to je množství odpovídající sklence vína. Zdá se, že pravidelné střídání hnětení a sání stimuluje u matky centrum odměny – totéž místo, které reaguje na působení kokainu. Vědci, kteří zkoumali kojící samice laboratorních potkanů, zjistili, že tyto matky dávají přednost blízkosti svých mláďat před stisknutím páčky, jež jim dodávala nitrožilní dávku kokainu. Mláďata jsou odměnou sama o sobě. Jejich matku to přiměje setrvávat na místě – což je dobré pro ni i pro mláďata.

PRVNÍ TÝDEN /
Sladké buchtičky

Vjíždím na příjezdovou cestu. Den je chladný a obloha tak jednolitě šedá, až člověk zapomene, že někdy bývala i modrá. Příjezdová cesta končí u plotu, který rámuje předzahrádku. Na ní, nehybní jako sochy, sedí dva psi.

Nevidím žádnou branku, kterou by se šlo na zahradu. Jdu blíž a v tu chvíli sochy ožijí. Rozštěkají se na pozdrav, pak se rozběhnou k plotu, vztyčí se na zadních a snaží se mi jazykem dosáhnout na obličej. Při bližším prozkoumání plotu zjistím, že v jednom místě jsou plotová pole zdvojená; i cestičky vyšlapané v trávě napovídají, že tudy se chodí dovnitř. Abych mohla vejít, je třeba nadzvednout psí obojek, omotaný kolem sloupků plotu, a pak otevřít příslušné plotové díly. Ten obojek, stejně jako rozesmátí psi, vyskakující teď střídavě do vzduchu, představují první známky toho, jaký vztah ke psům lidé v tomto domě mají.

Přijela jsem se podívat na štěňata. Psi mi ukazují, kudy ke dveřím. Zaklepu a uvnitř vypukne nový rozruch: sbor dalšího štěkotu, smíšený se zvuky pádících psů, a škrábání na dveře. Zpoza závěsu na dveřích se náhle vynoří psí čumák a stejně rychle zase zmizí. Jakmile se dveře otevřou, psi vyrazí ven: štěkající kelpie, které skáčou a vrtí ocasy. Dvě starší border kolie se mezi nimi pohybují neuspěchanou chůzí: rozvážné škunery obklopené potrhlými motorovými čluny. Napočítám celkem osm psů; další dva, jak se dozvídám, drží Amy v jiných prostorách. A pak jsou tu štěňata.

Amy mě pustí dovnitř. Opatrně se probrodíme kobercem psů. V pokoji hraje rádio, bzučí tam nějaký spotřebič, vítá mě vůně hořících březových polen. Jednu stěnu místnosti lemují police s trofejemi a stuhami z různých soutěží: agility, soutěžní pasení ovcí, dogfrisbee, mushing neboli psí spřežení. Na další stěně je obrovská klec, z níž na mě upírá bojovný pohled kakadu s chybějícím ocasním peřím. „Hlídám jedněm lidem papouška,“ vysvětluje Amy. Gestem ukáže do další místnosti, která je celá vyhrazená jejím dvěma papouškům. Současně se dovnitř vplíží tříbarevná kočka, prohlédne si mě a pak se posadí, aby se očistila. Krabice s krmivem a různými potřebami, darovanými pro štěňata, která má Amy v pěstounské péči, se tyčí ke stropu jako nějaký stavebnicový nábytek.

Novopečenou maminku Maize lze vidět oknem, jak venku, u zadní části domu, upírá pohled na síťové dveře do kuchyně. Právě tam mám teď namířeno. Projdu nejdřív dětskou zábranu, pak překračuji provizorní přepážku oddělující kuchyňské vybavení. Za přepážkou je ohrádka, v ohrádce psí pelech. Polovinu z něj zabírá kopa navzájem propletených štěňat. Právě k nim míří Maizin pohled.

Amy otevře dveře a Maize vběhne dovnitř. Když spatří cizí osobu, submisivně se přikrčí; v reakci na to se posadím a otočím se k ní bokem, aby se uklidnila. Amy jí na talíř naloží velkou psí klobásu a Maize se do ní pustí. My zatím vejdeme do ohrádky a usadíme se vedle psího pelíšku.

Štěňata, teprve několik dní stará, ještě úplně nemají psí proporce: zatím jsou to takové malé hroudy, které oko registruje jako živé, ale jejich druh neumí přesně rozpoznat. Tahle mimina vypadají jako dokonalé sladké buchtičky s ušima, nožkami a ocáskem. Jedna z buchtiček se překotí a promění se v prasátko s krátkým čumáčkem a růžovým tělíčkem.

Přetáhneme pelíšek na vyhřívací podložku. Hromada tvorečků se pohne. Venku je těsně nad nulou a štěňata nedokážou udržet stálou tělesnou teplotu, dokud jim nejsou čtyři týdny. Chybí jim potřebný tuk, nutný jako izolace, a neumí se třást, aby se zahřála. Tělesná teplota každého štěněte je zatím stále nižší, než je zapotřebí, a mláďata se proto instinktivně drží těsně u sebe. V klubku, které vytvářejí, se dokážou přiblížit až téměř k hodnotě 38,6 stupňů Celsia, což je teplota, která dospělému psovi rozproudí krev v těle a uvede jeho svaly do pohybu.

Když Maize skončí s klobásou, vejde do ohrádky. Oblak jejího pachu, vůně mléka a mateřských feromonů, který se nad ní vznáší, zasáhne i mláďata. Celá jejich kupa začne zlehka pulsovat a pohne se máminým směrem. Maize mezi ně strká nos, olizuje je a probouzí. Moji přítomnost přetrpí důstojně, a dokonce se ode mě nechá zdrženlivě pohladit. Drobné hlavičky se zvedají a tlamičky se otevírají směrem k mámě. V tomto věku štěňata tráví život povětšinou spánkem nebo sáním, což také během těch tří hodin, kdy jsem s nimi, dělají – někdy dokonce obojí najednou. Vydávají tiché, kníkavé zvuky a cestou k máminu břichu se batolí jedno přes druhé. Jakmile je má v dosahu, Maize každé bez komentáře olíže. „Je to dobrá máma,“ říká Amy. Trpělivá, rozvážná a pečlivá v očistě malých zadečků. Když jí štěňata od břicha odpadnou, zaujmou pozici palačinky, typickou pro ta zvířata, která ještě nedokážou udržet hlavu zdviženou.

S opatrností je zvedáme, aby se vystřídala při sání, a těm nejmenším necháváme u cecíků více času. Po narození a prvním nakrmení štěňata vážila zhruba jen 230 až 370 gramů. 230 gramů je málo: sotva jako běžný hrnek kávy. (Shodou okolností jsem viděla mnoho maličkých štěňat, jak je lidé váží na kuchyňských váhách tak, že je umístí do šálku na kávu: je na ně nadmíru roztomilý pohled.) Teď, po pouhých několika dnech na světě, se váha některých novorozeňat zdvojnásobila, zatímco jiné se s ní stále potýkají. Nejmenší štěně, kterému Amy vybrala jméno Chaya, má hlavičku menší než moje pěst a je poloviční ve srovnání se svým sourozencem Pawpaw. Pawpaw je pejsek se zbarvením merle: jeho srst je posetá skvrnkami černé, bílé, šedé – které se říká „modrá“ – a měděné („červené“) barvy, s působivým tmavým make-upem pod očima. Uchopím ho a zvednu. Je těžký do ruky, ale stejně dokážu jeho tělíčko svými prsty snadno obejmout. Kromě několika nadšených gymnastů, natahujících končetiny do všech stran, se většina štěňat vejde pohodlně do dlaně. Pawpaw se zavrtí, vydá ze sebe drobné zabublání. Natahuje nožky, každý jeho prstík se snaží dosáhnout na zem a každý naducaný polštářek je takřka svítivě růžový – jako úplně nové zboží, právě vytažené z krabice! Vrátím ho zpátky na zem a vezmu do ruky Chayu. Strčím ji mezi sourozence, na místo, kde bude mít šanci posnídat. Štěně Pumpkin má žlutohnědou srst s pálením, bílou lysinku a výrazné obočí. Zabrouká na mě a já mu stejným způsobem odpovím; hladím ho přitom po hebkých zádíčkách.

Dívám se na všechna ta mláďata v úžasu. Jako svědek tohoto období v jejich životě mám pocit, jako bych byla zasvěcována do tajemství. Až dosud vždy existoval jen nějaký neurčitý, prázdný prostor v životě mých vlastních psů, než jsem je poznala. Přechod od nebytí k životu byl u těchto mrňat rychlý a ona teď pilně pokračují v procesu, kdy se stávají sama sebou. Zatím není jasné, kdo je kdo; vlastně tu zatím ani žádné „kdo“ není: v těchto prvních dnech štěněčího života jsme dychtiví je poznat a shromažďujeme především fakta o jejich velikosti a váze. Zajímá nás jejich zbarvení; pozorujeme, čí uši se začínají napřimovat. Později, až začnou vykazovat odlišné chování, si všechny jejich projevy budeme zaznamenávat, budeme je sbírat jako baseballové kartičky – jako by se nám s každým novým faktem nebo popisem odhalovala jejich pravá podstata.

Opatrně postrkujeme tělíčka ve snaze identifikovat i všechna zbylá štěňata. Amy všechna pojmenovala podle původních severoamerických potravin: kromě jmen Pawpaw (,,banán severu“ – pozn. překl.), Pumpkin (dýně – pozn. překl.) a Chaya (,,stromový špenát – pozn. překl.) je tu Fiddlehead (fiddlehead = stočený, vyvíjející se list kapradiny – pozn. překl.), šedý skvrnitý psíček s černými znaky. Také tři další štěňata mají srst s drobnými skvrnkami: Calais Flint Corn (corn = kukuřice – pozn. překl.) neboli Flint, Blue Camas (ladoník – pozn. překl.) a Persimmons (kaki – pozn. překl.); jedno od druhého se liší vždy nějakou skvrnou nebo barevným pruhem v srsti. V kupě pod nimi odhalíme další tři: Cholla Cactus (kaktus – pozn. překl.), Acorn (žalud – pozn. překl.) a Cranberry (brusinka – pozn. překl.). Jejich zbarvení přechází od zlaté po bílou podle toho, jak se do jejich hřbítků opírají sluneční paprsky procházející vysokým oknem.

Poslední štěně v hromadě sourozenců u Maizina břicha není. Fenka Wild Ramps (česnek trojzrnný – pozn. překl.) je tříbarevná s převahou černé, se zlatým obočím a s nosíkem, který jako by namočila do plechovky s bílou barvou. Zůstala trčet ve štěněčím pelíšku. Je poslední, kdo si uvědomil „Ach, někde blízko tu voní máma!“ anebo „Jé, teplo brášků a sestřiček někam zmizelo!“ a koho toto zjištění nasměrovalo k mámě. Její oči, stejně jako oči jejích sourozenců jsou zapečetěné v tichém protestu proti jasnému světlu tohoto světa. Uši všech buchtiček jsou taktéž pevně zavřené – na protest proti tomuto hlučnému světu. Fenečka se sune po břiše za teplem či máminým pachem, až se doplazí k okraji pelechu. Je vysoký asi pět centimetrů, tedy zhruba stejně jako ona sama. Zastaví se, hlavou zapátrá po bradavce. Marně. Putuje podél okraje pelechu – její pohyb je spíše plazení, jen občas se jí povede ojedinělý krůček. Prozkoumá jeden roh pelechu, pak druhý. Dokonce i v tomto věku už ví, že se má držet u nějaké dostupné linie, a opravdu, nakonec ji okraj pelechu dovede do rohu, který je matčinu tělu nejblíže. Wild Ramps si to namíří přes tu vysokánskou pěticentimetrovou stěnu, krkolomně se přes ni překotí, vykvikne. Maize na tento zvuk zareaguje: otočí se a svou dcerušku jedním dlouhým tahem olízne, čímž ji převrátí na záda. Ta se vyhrabe na nožky; jak klečím vedle pelechu, zamíří přímo k mému kolenu, pokrytému měkkým manšestrem, a hned zkouší, zda z něj nepoteče mléko. Cítím drobnou tlamičku, jak se snaží přisát, a živě si uvědomuji nedostatečné možnosti, které může moje koleno nabídnout. Fenečku otočím a postrčím směrem k zadečku jiného štěněte. Pak už jí stačí, když na svého sourozence vyleze a proplazí se po něm k vytouženému matčině břichu, k němuž přitiskne čumáček.

• • •

Zatímco lidské mládě má několik let na to, aby se zorientovalo v tom, co William James popsal jako smyslový „rozkvět zmatku“, následující po opuštění dělohy, štěňata mají pouhých pár měsíců na to, aby se naučila vidět, jíst, komunikovat, pohybovat se, jednat s ostatními a žít svůj život. Tento proces učení začíná už v děloze a ovlivňují jej rozhodnutí, jež v té době dělá psí matka.

Jakmile se štěňata narodí, musí se naučit porozumět nejen ostatním psům, ale také zcela jinému druhu živočicha: Homo sapiens, člověku, který je od nich naprosto odlišný svou anatomií i chováním.

Zpočátku je jejich svět maličký: pro novorozená štěňata sestává zhruba z pachu a tepla jejich matky a sourozenců. Nevidí ani neslyší. Nedokážou porozumět žádným kolenům v manšestru ani rukám, které se zčistajasna odkudsi vynoří, aby je pošouply k mámě, nechápou zvuky našich hlasů nad jejich hlavami. Neumějí takřka nic: i zvednutí jejich velikánské kymácející se hlavy pro ně představuje obrovské úsilí; jejich rozkolísané plazení se sotva dá považovat za pohyb vpřed. Neumějí stát. Nedokážou zvednout packu ani zavrtět ocáskem. Neumějí se válet na zádech. V jejich repertoáru nenajdeme žádná drobná psí gesta, tolik známá lidem, kteří se psy žijí: štěňata si nedokážou olíznout mrňavé tlamičky, nastražit uši, zvednout obočí, olíznout si packu, dokonce ani funět neumějí. Nečenichají, nemrkají. Neumějí se protáhnout, dokážou pouze předníma nohama masírovat okolí máminy bradavky a cítit vůni mléka. Neštěkají, nevrčí, nekvílejí, nevyjí. Nedokážou ani sama čurat či kakat. Když si uvědomí, že je jim zima, jen vysílají do velkého okolního světa naříkavé fňukání. Úkolem jejich matky je udělat za ně všechno, co sama nezvládnou, a držet je v bezpečí jejich malého vesmíru. Jako kdyby to chtěla Maize demonstrovat, popadne jedno své umíněné mládě do tlamy a pustí si je na břicho; její olizování je přiměje, aby se vymočilo a vykakalo, a jakmile to provede, Maize po něm všechno uklidí.

Zejména v prvních sedmi dnech života se mozek štěňat teprve uspořádává. Když jim vědci na jejich chlupaté hlavičky nasadili síťky s malými elektrodami, zjistili, že elektrická aktivita v mozku novorozenců je v době bdění i spánku přibližně stejná. Spojení mezi vývojově staršími, podkorovými oblastmi mozku a mozkovou kůrou, kde se formuje většina zkušeností, se stále teprve vytvářejí. Spánek štěňat je aktivní, to se projevuje kopáním, záškuby, chvěním těla; v čase bdění jsou mláďata ospalá. Studie prováděné na lidských nemluvňatech odhalily, že růstový hormon je vylučován v dávkách a jeho sekrece souvisí se spánkem; vrcholu dosahuje až během těch spánkových fází, kdy mozek vysílá velmi dlouhé vlny a spánek je hluboký. Dlouhý spánek proto vede k růstovému spurtu. A podobně je tomu i u štěňat. Zejména v prvním týdnu přináší denní vážení informaci o jejich zdraví: náhlý pokles hmotnosti v prvních dvou dnech je spojen s rizikem náhlého úmrtí. Podle nejlepších vědeckých poznatků by štěňata všech plemen měla do jednoho týdne od porodu zdvojnásobit svou porodní váhu. Není tedy překvapivé, že novorozená štěňata tráví většinu svého života spánkem.