OCEÁN

First published in Great Britain in 2025 by John Murray (Publishers)

Text copyright © David Attenborough Productions Limited & Colin Butfield 2025

The right of David Attenborough and Colin Butfield to be identified
as the Authors of the Work has been asserted by them in accordance
with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

Illustrations © Jennifer N. R. Smith 2025

Southern Ocean chapter illustration based
on the Gott-Goldberg-Vanderbei projection courtesy
of Robert Vanderbei

Translation © Jitka Jeníková, 2025

Czech edition © 2025 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

Jacket artwork © Yeachin Tsai

Author photograph: Toby Strong © Open Planet Studios / Silverback Films

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-984-1

POZNÁMKA AUTORŮ

Při psaní této knihy jsme čerpali z díla stovek vědců všech možných specializací a nechávali se jím inspirovat. Nejdůležitější použité zdroje uvádíme v závěrečné části knihy. Několik skvělých odborníků se s námi velkomyslně podělilo o čas a znalosti a Oceán je díky nim tak aktuální a přesný, jak jen to je možné.

Obzvláště bychom chtěli poděkovat doktoru Marku Belchierovi ze správy Jižní Georgie a Jižních Sandwichových ostrovů a Britského úřadu pro výzkum Antarktidy; Madi Bowden-Parry z Exeterské univerzity; Rodu Downiemu, hlavnímu polárnímu poradci Světového fondu na ochranu přírody; Nicu Koedamovi, emeritnímu profesorovi ze Svobodné univerzity v Bruselu, jenž v současné době působí ve výzkumné skupině mořské biologie na Gentské univerzitě; doktoru Tomu Bechu Letessierovi z Plymouthské a Západoaustralské univerzity; profesoru Danielu Mayorovi z Exeterské univerzity; profesoru Michaelu Meredithovi z Britského úřadu pro výzkum Antarktidy; profesorce Pippě Moore z Newcastleské univerzity; profesoru Callumu Robertsovi z Exeterské univerzity a doktoru Danu Smaleovi z Britské společnosti pro mořskou biologii.

Obzvláště zavázáni jsme doktoru Casperu van de Geerovi z Exeterské univerzity. Casper s námi při psaní této knihy úzce spolupracoval a jeho brilantní výzkum a rozsáhlé znalosti se na následujících stránkách zrcadlí.

Všem vám patří velké díky.

David Attenborough a Colin Butfield

únor 2025

PŘEDMLUVA

Mou nejranější vzpomínku na oceán tvoří tropická laguna.

Ve sloupci teplé vody stoupají a klesají amoniti, tu a tam se postrčí vpřed. Ulity stočené jako beraní rohy fungují ve vodě bohaté na sedimenty aerodynamicky. Belemniti tvaru náboje prchají před predátorem a vystřikují přitom inkoust, dno pod nimi je porostlé ústřicemi. Nepochyboval jsem o tom, že v tomto bohatém moři žijí stovky živočišných druhů, které jsem zatím nezahlédl. Rozhodl jsem se je dál vyhlížet.

Tato tropická laguna je ve skutečnosti jen výplodem mé fantazie živené průzkumy starého vápencového lomu v Leicestershiru, nacházejícím se bezmála sto kilometrů od pobřeží. Pro malého chlapce představoval takový důl ve
30. letech minulého století úchvatné místo pro dobrodružství a vědomí, že před miliony lety tu místo něj byla teplá, divoká laguna, jeho přitažlivost jen zesilovalo. Celé dny jsem tu mohl hledat poklady pohřbené v horninách, jež kdysi omývala dávná tropická moře. Mou zvídavost podněcovaly okamžiky, kdy jsem v dlani svíral fosilie dávno mrtvých mořských tvorů, které jsem právě odlomil od skály s vědomím, že přede mnou je nikdy nikdo nespatřil. Většinu života jsem měl strávit přemítáním o tom, co žije pod hladinou oceánu.

Paleontologové vědí, že podoba pradávného oceánu, kterou rekonstruují ze vzácných zachovaných fragmentů, není úplná. Mnohé zázraky, jež plavaly v jurských a křídových mořích, mohou zůstat jednoduše nepoznatelné – pokud nezkameněly, nemůžeme je nikdy objevit. Najdeme tu jisté paralely s úsilím porozumět oceánu v mé době.

Během prvních desetiletí mého života jsme zachytávali jen záblesky podmořského života. Měli jsme se toho ještě tolik dozvědět. Objevovali jsme tvory v nesmírných hlubinách, avšak o tom, jak žijí nebo s jakými dalšími druhy se dělí o prostředí věčné tmy, jsme věděli jen o něco málo víc než o mořích, ve kterých kdysi plavali moji zkamenělí amoniti. Lovili jsme obrovské množství velryb, a neměli přitom ponětí o tom, jaký dopad budou mít naše činy na širší ekosystém oceánu. Mohli jsme pořizovat fotografie korálových útesů, ale nedokázali jsme vysvětlit, proč jsou živnou půdou tak úchvatné pestrosti.

Mám to štěstí, že žiji už bezmála sto let. Během této doby jsme se toho o oceánu dozvěděli víc než v jakékoliv jiné fázi lidských dějin. Oceánografie odhalila přírodní divy, které si chlapec ve 30. letech minulého století nedovedl ani představit. Nové technologie nám umožnily natáčet takové živočichy, o jejichž dokumentování jsem v raných fázích svého profesního působení mohl jenom snít. Světový oceán jsme změnili natolik, že se v příštích sto letech staneme buď svědky masového vymírání jeho obyvatel, nebo velkolepého zotavení.

Já se už nedozvím, jak tento příběh skončí. Poté, co jsem strávil celý život objevováním naší planety, zůstávám ale přesvědčený, že čím více lidí bude přírodě rozumět a nacházet v ní potěšení, tím větší máme naději, že zachráníme ji i sebe samé. Když jsme se s Colinem rozhodli napsat tuto knihu, chtěli jsme předat vzrušení pramenící z objevování a prozíravě upozornit na nebezpečí, v němž se náš oceán nachází. Především se ale chceme podělit o příběhy, které podle nás mohou inspirovat novou generaci k tomu, aby nahlédla za okraj souše a do hlubiny pod vlnami.

David Attenborough

únor 2025

PRVNÍ ČÁST

ŽIVOT JEDNOHO PLEJTVÁKA OBROVSKÉHO

Veškeré naše vědění pramenilo ze smrti. Sklenice s exempláři vytaženými z nepředstavitelných hlubin, historky tradované průzkumníky a rybáři, pozůstatky vyplavené na plážích nebo uvízlé na kamenitých březích. Před sto lety zůstávala většina oceánu záhadou – rozsáhlý skrytý svět viditelný pouze v představách.

Naše znalosti o životě na souši byly v téže době notně pokročilé. O tvorech žijících na zbývajících dvou třetinách povrchu naší planety a vyskytujících se v 99 procentech jeho obyvatelné oblasti jsme toho však věděli jen zlomek. Prchavé záblesky nás poháněly pátrat dál a hlouběji. Zprvu to nedávalo moc smysl – ve vodách chudých na živiny bujela oslnivá diverzita, podvodní pohoří táhnoucí se daleko od nejbližších kontinentů byla plná života a čas od času se objevily ostatky tvora, pro něž neexistovalo vysvětlení. Postupně jsme však nacházeli stopy, které vedly k domněnkám, domněnky se stávaly hypotézami, z nichž se rodily objevy. Technologický pokrok se postaral o to, že jsme mohli sledovat, stopovat a mapovat podmořský život. Oceán postupně vydal některá ze svých tajemství.

TICHÝ OCEÁN, 1941

Na dohled flotily mohutně vyzbrojených šedých lodí vyplouvajících na moře se 200 kilometrů od kalifornského pobřeží vynoří plejtvák obrovský. Námořník na palubě, který v těchto vodách vyrůstal a celý život rybařil, rozpozná charakteristický vodotrysk. Na vrcholu hlavy má plejtvák mohutné svaly ve tvaru písmene V lemující dvojici dýchacích otvorů, jež jsou typické pro všechny kosticovce. Když se svaly uvolní, otvory se uzavřou, aby dovnitř nemohla téct voda. V okamžiku, kdy se majestátní velryba vynoří, se svaly stáhnou a otvory se otevřou, aby mohla dýchat. Gejzír plejtváka snadno odlišíte od plochého, nízkého oblaku keporkaků, kteří se v této oblasti často vyskytují – vodotrysk poháněný obřími plícemi největšího tvora planety vystřeluje vysoko do vzduchu rychlostí téměř 600 kilometrů za hodinu.

Je to osmiletá samice. Krmila se v chladných, bohatých aljašských vodách a teď putuje tisíce kilometrů na jih. Cestou míjí tyčící se chaluhové lesy a výživné vody říčních delt. Zastavuje se, aby si odpočinula a nasytila se hojností organismů hromadících se na podmořských horách a v místech výstupného proudění (upwellingu), která velkým množstvím živin vynesených z hlubin přitahují tvory z otevřeného oceánu. Brzy zamíří zpět k souši, kde jedlové lesy ustoupily kaktusům, a bude hledat teplejší, chráněnější vody, v nichž porodí své první mládě.

Ani velryba, ani námořníci netuší, že v době, kdy lidský svět zažívá nejbouřlivější období moderních dějin, vstupuje oceánská masa do fáze relativního klidu. Navzdory jaderným testům a námořním bitvám poskytnou hrůzy druhé světové války jistým částem oceánu oddech. Oblasti zahrnující místa v evropském Severním moři se stanou pro rybolov příliš nebezpečnými a podmořský život se výrazně zotaví. Nezamýšlený pokus realizovaný z těch nejstrašnějších důvodů poprvé v masovém měřítku předvede, že se oceán zvládne vzpamatovat rychleji, než jsme si dokázali představit.

LONG BEACH, KALIFORNIE, 2024

Život naší velryby se chýlí ke konci, svou cestu podniká naposledy. Vynoří se sto metrů od výletní lodi plné turistů. Biolog na palubě popisuje stravovací a migrační návyky živočicha a pozorovatelé doufají, že se jim podaří vyfotografovat ploutev nebo vodotrysk. Nakládací jeřáby longbeachského přístavu před okamžikem zmizely z dohledu a loď se dostává do hlubších vod, kde je možné spatřit plejtváky obrovské a jejich blízké příbuzné plejtváky myšoky putující mezi Národním parkem Channel Islands, surfařskými plážemi a námořním průmyslem losangeleského pobřeží.

Velryba měla v životě štěstí. Patří k hrstce příslušníků svého druhu, která přežila komerční rybolov, a cestu podél tohoto pobřeží, během níž urazí tisíce kilometrů, absolvovala mnohokrát. Je pravděpodobné, že v průběhu svého dlouhého života, kdy jejímu druhu přestalo hrozit vyhubení a začal se znovu zotavovat, přivedla každé dva tři roky na svět mládě.

I my jsme během té doby urazili kus cesty. Už nevnímáme velryby jako zdroj oleje, jsou pro nás pramenem úžasu, a mnohdy k nim pociťujeme dokonce spřízněnost. V jejich hluboké inteligenci a v komplexních sociálních interakcích nacházíme sami sebe. Moudří, odhodlaní lidé ukončili éru průmyslového rybolovu a my mohli s velrybami navázat nový vztah zrozený z vědeckého poznání, prozíravosti a soucitu. Teď se ještě musíme projevit stejně obezřetně při ochraně jejich domova. Pro mnohé z nás je svět za okrajem pláže temný, hrozivý a vzdálený. Zůstává mimo dohled a bezpochyby i mimo běžné uvažování. I to se ale postupně mění. Desítky let obětavého odborného výzkumu, technologické pokroky a znovuoživený respekt vůči tradičním lokálním znalostem vedly k pozoruhodným objevům odhalujícím ústřední roli oceánu v životech nás všech. Tato zjištění nám ukazují, co přesně musíme udělat, abychom oceánu navrátili zdraví.

Samice plejtváka obrovského se naposledy vynoří a pak zamíří do hlubiny. Pozorovatelé ji už znovu nespatří.

Plejtvák obrovský se dožívá přibližně 90 let, a jeho život je tak příhodným měřítkem pro naši cestu moderním objevováním oceánu. Dnešní pohled na plejtvákův svět nemá vůbec nic společného s tím, jak jsme na oceán nahlíželi v době, kdy přišel ve 30. letech minulého století na svět.

Námořní kultury, obzvláště ta polynéská, tehdy disponovaly tisíciletými znalostmi, jak bez potíží překonat oceán, zatímco komerční rybářské národy jako Britové či Američané ještě netušily, jak efektivně zacílit na obrovské zásoby ryb. Věda musela teprve vysvětlit, proč se oceánské proudy chovají tak, jak se chovají, nebo proč se konkrétní ryby vyskytují v určitý čas na určitých místech. Abychom těmto otázkám porozuměli, potřebovali jsme se podívat na naši planetu novým způsobem.

Oceán by byl pro naši planetu o poznání příhodnějším názvem než Země. Dnes pokrývá lehce přes 70 procent povrchu našeho světa slaná voda spojená v jeden jediný světový oceán. Jeho podobu určoval pohyb tektonických desek a střídání dob ledových. V posledních přibližně 10 tisících let zůstávají jeho hranice v podstatě beze změny. Když se naše samice plejtváka obrovského narodila, bylo možné tyto hranice spatřit pouze z perspektivy hladiny a souše. Věděli jsme, jaký tvar mají kontinenty, jež oceán rámují, zmapovali jsme prostor mezi souší spojující Rudé moře s Indickým oceánem, Středozemní moře s Atlantským oceánem a Atlantský oceán se Severním ledovým oceánem. Oceán ale dává skutečně smysl jen v trojrozměrné podobě, a abychom mu mohli opravdu porozumět, potřebovali jsme na svět nahlížet z velrybí perspektivy.

To nám začal umožňovat pokrok v sonarové oblasti, kterého jsme dosáhli během druhé světové války. Díky němu jsme v době, kdy byl náš plejtvák náctiletý, poprvé skutečně nahlédli na mořské dno. Informace získané sonarem prozradily, že oceánské dno není rovná, jednotvárná plocha, jak se mnozí domnívali, ale tvoří jej rozsáhlé hřbety, hluboké příkopy a sopky. Rysy a oblasti dna jsou stejně jasně definované, jako je tomu na souši. O oceánu jsme začali uvažovat jako o pětici hlavních propojených oceánských pánví: Atlantské, Indické, Severní ledové, Tiché a Jižní – přičemž Jižní oceán se oficiálního uznání jakožto pánev dočkal teprve v roce 2021.

Největší je suverénně Tichý oceán, jenž zabírá téměř polovinu světového oceánu a je tak velký, že by se do něj vešla veškerá souš naší planety. V 16. století jej jako Tichý označil portugalský mořeplavec Fernão de Magalhães, neboť ho oceán uvítal klidnými vodami. Komukoliv, kdo ví, jak vypadají pacifické zimy u havajských a severokalifornských břehů, to bude připadat velmi nepravděpodobné. Magalhães ale do Tichého oceánu vplul skrze smrtonosně zrádnou úžinu u nejjižnějšího cípu Jižní Ameriky, jež stále nese jeho jméno, a v porovnání s ní mu místní klidný den mohl připadat docela pokojný. Pacifik je tak veliký, že můžeme vyplout z australského Melbourne a dostat se na jižní cíp Chile i skrze Beringovo moře na Arktidu, aniž bychom jej opustili.

Všech pět oceánských pánví je propojeno a pro naše pochopení pohybu oceánských proudů, živin a tvorů je zásadní, jak a kde se stýkají. Cesta z Tichého oceánu do nejmenší z pánví, Severní ledové, vede přes úzkou a mělkou Beringovu úžinu. Tudy putuje jen relativně málo vody a živočichů. Naproti tomu v místě, kde Tichý oceán naráží na oceán Jižní, naši nejmladší světovou oceánskou pánev, se ocitá v mořském ekvivalentu mixéru. Všechny vody pánví Tichého, Atlantského a Indického oceánu jsou spojené s Jižním oceánem a všechny je mísí Západní příhon, jenž po směru hodinových ručiček obtéká celou Antarktidu.

V polovině 50. let minulého století se hlavní oceánské pánve, jejich části (Baltské moře, Severní moře, Perský a Mexický záliv a další) a místa, kde se setkávají, běžně vyskytovaly v jazyce vědy i politiky. To je důležité, neboť jsme sice již dlouho věděli, že v různých částech světa se daří různým oceánským prostředím – korálovým útesům v tropech, kelpu v mírnějších vodách –, ale teprve tehdy jsme začali vnímat mořskou vodu jako součást jednoho systému. Všechna naše moře tvoří dohromady jediný světový oceán.

Čím pečlivěji jsme se dívali, tím jasnější jsme měli důkazy, že se určité druhy vyskytují v celém oceánu: plejtváka obrovského jsme zaznamenali ve všech oceánských pánvích a mimo jeho dosah zůstávají jen zamrzlé části Severního ledového a Jižního oceánu. I to se v nadcházejících letech bezpochyby změní s tím, jak se budou počty velryb nadále vracet do původního stavu a mořský led bude dál ustupovat.

V 50. letech minulého století naše samice dospěla, dorostla délky přesahující 25 metrů a vážila přes 150 tun. Neplatila jen za „velkou“, patřila k největšímu živočišnému druhu planety – mnohem většímu, než byla většina dinosaurů. Věděli jsme, proč se její druh mohl vyvinout do takových rozměrů: vztlak mořské vody umožňuje tvorům žijícím v oceánu dosáhnout hmotnosti, kterou by kosti na souši nikdy nedokázaly unést. Zatím jsme toho ale o životě plejtváků obrovských nezjistili dost na to, abychom pochopili, jaká evoluční výhoda jim z takových rozměrů vyplývá. Potřebovali jsme většinu života naší velryby, abychom na to přišli.

Klíčové vodítko nám poskytlo hlubší porozumění oceánským proudům. Poměrně dlouho jsme věděli, že představují dominantní sílu na hladině oceánu, teprve v 60. letech minulého století se však spojily desítky let trvající výzkumy celé řady odborníků a popsaly globální systém proudů známý jako termohalinní výměník – nebo také hlubinný slaný proud. Systém je pojmenovaný po dvou faktorech ovlivňujících hustotu mořské vody: teplotě (thermos) a salinitě (haline). Začíná v mrazivých mořských vodách daleko na severu a jihu planety. Oceán v Arktidě zamrzne a zbude po něm sůl, jež zmrznout nemůže, takže způsobuje větší slanost a hustotu zbývající povrchové vody. Tato chladná hustá voda klesá a na povrch se dostává další voda, čímž vzniká proud. Klesající hustá voda tlačí již existující hlubinnou vodu na jih a v průběhu stovek let se tento pomalý, hlubinný proud přesouvá oceánskými pánvemi k Antarktidě, kde se k němu připojí další chladnější a slanější klesající vody. Západní příhon pak vody žene ve směru hodinových ručiček kolem Antarktidy, dokud znovu nezamíří na sever poháněné dvojicí proudů – jedním směřujícím do Indického a druhým do Tichého oceánu. Proudy se cestou na sever postupně ohřívají a stoupají k hladině. Ohřáté vody dál putují kolem světa a nakonec se vrátí do severního Atlantiku a skončí v Severním ledovém oceánu, kde celý cyklus začíná od začátku.

Proudy vynášejí z hlubin k hladině živiny umožňující růst planktonu, čímž pohánějí téměř celou potravní síť
oceánu. Vědci zjistili, že přesouváním tepla z rovníku k pólům a naopak mají tyto proudy zásadní vliv na světové podnebí. Právě tento systém pohánějící teplejší vodu severním Atlantským oceánem může za to, že jsou evropské severozápadní země jako Velká Británie mnohem teplejší než jiná místa na stejné zeměpisné šířce.

Oceánské proudy, lokální i světové, nemají význam jen pro plejtváky obrovské, jsou zcela zásadní pro veškerý život na Zemi. Výstupné proudění ale evoluci plejtváka obrovského klíčově ovlivnilo. Živinami, jež se tímto procesem dostávají k povrchu, se totiž krmí kořist plejtváků a právě volba potravy vysvětluje, proč jsou tak velcí. Plejtvák obrovský živí své ohromné tělo gargantuovským množstvím jedněch z nejmenších živočichů v oceánu. Své gigantické rozměry tak očividně nepotřebuje k tomu, aby kořist přemohl. Během devadesátiletého života pozře naše samice miliardy zástupců krilu – malinkých, krevetám podobných korýšů. Činí tak způsobem, jenž vyžaduje vskutku výjimečné fyzické přizpůsobení.

Navzdory plejtvákově velikosti patří mezi jeho nejmarkantnější rysy jeho aerodynamičnost. Jako pomalé torpédo rozráží vodu kolem hlavy a podél boků a bez námahy klouže stabilní rychlostí 10 kilometrů za hodinu. Když objeví hejno krilu, dokáže otevřít mohutné čelisti do téměř pravého úhlu tak, že vyvrátí spodní čelist a roztáhne hrdelní kožnaté záhyby pod tlamou. Může proto naráz spolknout 80 tisíc litrů vody plné krilu. Vodu profiltruje přes kostice, jež mu vyrůstají po obou stranách horní čelisti a umožňují mu vypudit tekutinu zpátky a zároveň zachytit kril. My lidé pro srovnání zvládneme ubohých 0,07 litru, mínus kril. Při krmení dokáže plejtvák roztáhnout tlamu tak, že ji má stejně velikou jako zbytek těla. Velryba v tu chvíli vypadá jako obří pulec.

Tento způsob krmení je známý jako filtrování a podle toho, co naznačují fosilie a geologické záznamy, se u kosticovců vyvinul přibližně před sedmi miliony let. Odborníci věří, že tento vývoj koresponduje s obdobím znatelného zesílení na živiny bohatého oceánského výstupného proudění. Toto proudění stimulovalo rozkvět planktonu, rybek
a korýšů, který mohly posléze využít živočišné druhy schopné krmit se rychlým polykáním velkého množství těchto organismů. Na rozdíl od jiných kosticovců se plejtváci obrovští vyvinuli ve specializované lovce s jídelníčkem tvořeným v podstatě výhradně krilem. Tato specializace posléze ovlivnila jejich vzhled a chování.

V oceánu se vyskytuje minimálně 85 druhů živočichů označovaných jako kril a všechny se živí planktonem. Termín „plankton“ pochází z řeckého slova „tulák“ a označuje se jím jakýkoliv mikroskopický tvor (zooplankton) nebo rostlina (fytoplankton) unášený oceánskými proudy. Kril se shlukuje ve velkých počtech. Tato hejna nejsou trvalá a mohou se od sebe nacházet značně daleko. Nejzdatnější predátor specializovaný na lov krilu musí proto zvládat úsporně cestovat po řadu týdnů bez potravy a v okamžiku, kdy má možnost se nakrmit, jí naráz pozřít nesmírné množství. Obrovská velryba – se stejně obrovskou tlamou –, jež je aerodynamická a zároveň schopná přežívat měsíce z tukových zásob a překonávat přitom pozvolnou, stabilní rychlostí veliké vzdálenosti, je nadmíru efektivní řešení pro přežití na krilu.

Kril ale loví ještě něco, co je dokonce delší než náš plejtvák obrovský. Dosahuje to téměř dvousetmetrové délky a vznáší se to za nocí ve vodním sloupci. Jeho přízračnou bílou barvu rozjasňuje vyzařované bioluminiscenční světlo, jež má přilákat kořist k závoji palčivých chapadel. Může to na první pohled působit jako jediné stvoření, možná nějaká dlouhá, útlá medúza, jedná se však o obří trubýše – kolonii geneticky identických jedinců známých jako zooidi. Každý příslušník přitom v kolonii plní zvláštní specializovanou funkci: jeden loví kořist, další ji tráví, některý plave, jiný se rozmnožuje. Trubýši se tu vznášejí v noci proto, že právě v tomto čase se z hlubin vynořuje řada tvorů vydávajících se za potravou – diurnální vertikální migrace představuje největší každodenní pohyb biomasy na Zemi.

Obří trubýši dorůstají větší délky než plejtvák obrovský a vytvářejí kolonie individuálních jedinců známých jako zooidi.

Ačkoliv se řadu let vědělo o tom, že v oceánu probíhá jakýsi vertikální pohyb, teprve v době, kdy naše velryba dospěla do středního věku, měli vědci k dispozici technologii a výzkumné metody schopné odhalit obří rozsah vertikální migrace, k níž dnes a denně napříč oceánem dochází. Do té doby mnozí z nás uvažovali o mořské migraci jako o horizontálním putování do nových potravních a rozmnožovacích oblastí, tak jak ji známe u velryb, tuňáků nebo mořských ptáků. Výzkum však odhalil, že se přes den velké množství krilu, příslušníků lampovníkovitých, olihní a bezpočet dalších druhů noří do hlubiny mimo dosah světla, aby se skryli před zraky predátorů. Jakmile se snese noc, vyhledají vody bohaté na fytoplankton a zamíří k hladině. Stejně jako každou migraci i tuto ohrožují predátoři. Někteří cestují spolu s ní a sbírají vzhůru stoupající poutníky, jiní, jako obří kolonie trubýšů, vyčkávají s nastraženou masivní pastí dlouhou jako dvě fotbalová hřiště za sebou. Každou noc se dávají do pohybu miliardy tvorů, a predátoři tak nouzí rozhodně netrpí.

Druhá polovina života naší velryby se nesla ve znamení ohromujících objevů. Začali jsme oceán vnímat trojrozměrně a s tím, jak se vyvíjely technologie, se nové poznatky nepřestávaly hrnout. Využívání technologických novinek mořskými biology přineslo zcela nový pohled na hluboký oceán. Výzkumné ponorky představovaly revoluci v průzkumu oceánu a v 70. letech minulého století umožnily objevit zcela novou formu života v okolí hydrotermálních průduchů. Další technologický vývoj odhalil nové zázraky. Dnes mohou dálkově ovládaná plavidla prozkoumávat celé dny oceánské dno a nepřetržitě přitom posílat záběry a data na hladinu. Každý, kdo má internetové připojení, může v současnosti sledovat živě přenášené záběry z dálkově ovládaných plavidel nacházejících se tisíce metrů pod hladinou.

Vyslání moderní techniky do mořských hlubin změnilo náš pohled na oceán, stejně jako její cesta do vesmíru. První družice odstartovala v roce 1957 a v průběhu 60 let pokročila satelitní technologie takovým způsobem, že posloužila při odhalování tisíců do té doby v hlubinách skrytých podmořských hor, ke sledování očipovaných živočichů a zmapování jejich migrace. Pomohla nám porozumět oceánským ohniskům biodiverzity a dálnicím, po nichž se mořští živočichové pohybují, a kombinace vizuálního pozorování a čipování ukázala, že se plejtvák obrovský vyskytuje po celém světě. Rozpoznali jsme díky ní odlišné poddruhy a populace a zaznamenali vskutku masivní migrace, jež odhalily dosud neznámé vazby mezi odlišnými částmi oceánu. Výzkum tak kupříkladu ukázal, že naše velryba, poddruh nazývaný Balaenoptera musculus, by nejspíš strávila celý život v severovýchodním Tichém oceánu a putovala by až k Aljašce na severu a Kostarice na jihu.

Satelity a výzkumné ponorky nám ale mohou poskytnout jen část celkového obrazu. K tomu, abychom pochopili vazby mezi jednotlivými atributy oceánu a migrací živočišných druhů – proč určité druhy využívají ty které trasy –, potřebujeme detailní mapování. A při něm sehrál opět zásadní roli sonar.

Od konce 80. let dvacátého století nám vícepaprskový sonar (MBES) poskytuje vysoce detailní obrazy velkých ploch mořského dna. Nejnovější verze zvládají vyslat z lodi přes 1 500 pulzů za vteřinu. Sonarové paprsky se rozvinou po dně a vytvoří zvukovou mapu, kterou počítač dokáže převést do vizuální podoby mořského dna. Na konci roku 2023 jsme měli zmapovaných 25 procent veškerého mořského dna s rozlišením na sto metrů a více. Aktuálně probíhá zásadní projekt, jehož cílem je do roku 2030 zmapovat celé mořské dno. Výsledný obraz doplňuje jednopaprskový sonar vysílající a přijímající zvukové pulzy ve vodním sloupci, jenž dokáže detekovat a vytvářet zvukové mapy živočišných druhů plavajících v dané oblasti. Zachycuje samozřejmě pouze ty tvory, kteří se tam právě nacházejí.

Dokonce i s tímto omezením nám pomohly se vypořádat pokroky v odebírání vzorků DNA, které vědcům umožňuje rozpoznat, co vodním sloupcem proplulo. Testováním environmentální DNA pátrají ve vzorku vody po stopách mořských živočichů – po kůži, trusu, hlenu – a analyzují DNA druhů, jež danou oblastí proplavaly v předchozích několika hodinách, aniž by bylo zapotřebí je lovit, nebo dokonce i jen vidět.

Sotva uvěřitelný technologický pokrok v kombinaci s loděmi schopnými zůstat na moři celé měsíce a vzdálenými monitorovacími systémy v bójích poskytujícími informace o vlnách, teplotě vody a jejím chemickém složení zásadním způsobem ovlivnil naše chápání oceánu. Během jediného životního cyklu plejtváka obrovského jsme se posunuli bez přehánění od pouhého klouzání po hladině oceánu k hlubokému porozumění jeho významu. Moderní technologie nám v posledních 90 letech umožnily spatřit oceán plejtvákovýma očima a zároveň změnit jeho svět k nepoznání.

Sotva překvapí, že mapa celosvětové rybářské aktivity (míst, na nichž rybaříme nejvíce) přiložená na mapu světa koreluje s místy, na nichž vědci zaznamenali nejvyšší koncentraci živin a nejvýznamnější shlukování podmořského života. Stejně jako velryby i rybářské lodi dokážou cestovat po celé měsíce, detekovat podmořské hory a využívat sonar k lokalizování kořisti. Zdokonalili jsme se v rybaření do té míry, že podle výpočtů z roku 2024 lidé zredukovali objem biomasy – života – v oceánu o 2,7 gigatuny. Pro porovnání: celou lidskou populaci tvoří přibližně 0,4 gigatuny biomasy. Můžeme si zkusit představit nerovnováhu, jež vznikne odstraněním téměř sedminásobného množství života z oceánského ekosystému.

Změny v plejtvákově světě se však neomezují jen na nadměrný rybolov. Plejtvák obrovský, stejně jako řada dalších druhů obývajících otevřený oceán, přizpůsobil během milionů let své chování a navigační schopnosti tak, aby dokázal své místo v rozmanitém, komplexním oceánu efektivně využívat. Viděli jsme, že je jeho nika skutečně velmi úzká; plejtvák se živí především krilem a má k tomu dokonale uzpůsobené tělo. Stal se z něj nadměrně zdatný predátor, jenž zároveň stejně nadměrně trpí jakýmikoliv změnami ovlivňujícími dostupnost krilu nebo schopnost jej nalézt.

Ještě pořád nám není úplně jasné, jak plejtvák obrovský propojuje různé smysly, aby se dostal přes oceán, víme ale, že zásadní roli hraje zvuk a že existují široké trasy, po kterých v různých fázích roku migruje. A my jsme jeho smysly a tyto trasy ovlivnili víc, než dovedeme kdy pochopit. Desítky tisíc velkých lodí rozvážejících zboží po celém světě generují hluk, jenž bezděčně a zároveň nevyhnutelně zasahuje velryby. Oteplování a okyselování oceánu mění rozložení života v jeho vodách a způsobuje, že se na letité stravovací a rozmnožovací vzorce nedá nadále spolehnout. Záměrnou likvidací větších živočišných druhů, jež nám slouží jako potrava, sítěmi, tralováním a plovoucími bagry často ničíme nebo poškozujeme celé biotopy a narušujeme spletité potravní sítě způsoby, jimž jsme ještě nedokázali plně porozumět.

S nově nabytými znalostmi jsme se dozvěděli také o regenerační schopnosti oceánu. Víme mnohem více o tom, kde se daří životu a jak mu můžeme pomoci. Stali jsme se svědky obnovy a zotavení a je v našich silách, pokud se tak rozhodneme, monitorovat a upravovat ryboloveckou aktivitu a dosáhnout rovnováhy, v níž bude oceán uspokojovat naše potřeby a zároveň vzkvétat. Pokud by se naší samici narodilo dnes mládě, mohlo by spatřit světlo 22. století. Ve světě, v němž bychom jí zabezpečili domov se stejnou prozíravostí a porozuměním, se kterými jsme zachránili její živočišný druh, by se mohla dožít úchvatné transformace. Oblasti v chladných mořích ve vysokých zeměpisných šířkách, v nichž nachází potravu, by byly opět plné planktonu, krilu a bezpočtu různých druhů ryb. Její mládě by se narodilo v bezpečných vodách lemovaných mangrovy a korály. Její migrační trasy ve volném oceánu by byly prosté sítí a podmořské hory, které by míjela, by bujely životem. Dno u pobřeží by znovu ožilo chaluhami, korály, slávkami, humry a ústřicemi. Na svých cestách by mohla potkat i naše potomky – členy společnosti žijící v souladu s přírodním světem, který jim poskytuje potravu, živobytí a inspiraci v době, kdy lidstvo překonalo touhu ovládnout vlny a místo toho konečně úspěšně prosperuje po boku největší divočiny na Zemi.

Během života jediného plejtváka obrovského jsme se toho o oceánu dozvěděli víc než v celých předcházejících lidských dějinách dohromady. Dokážeme se začít chovat natolik prozíravě, abychom pomohli oceánu vzpamatovat se ze škod, které jsme na něm ve stejném období napáchali? Abychom na tuto otázku mohli odpovědět, musíme naši samici opustit a ponořit se hlouběji do nejdůležitějších oceánských biotopů. Vydáme se od rozlehlých otevřených moří k záhadným hydrotermálním průduchům, od zamrzlých severních polárních vod k divokému Jižnímu oceánu, od izolovaných podmořských hor k hustým podvodním lesům, od oslnivých korálových zahrad k propleteným mangrovům. Každý biotop obsahuje vlastní evoluční zázraky, jež inspirují jejich lidské strážce a odhalují vodítka k budoucnosti života na Zemi.

DRUHÁ ČÁST

SVĚT OCEÁNU

PRVNÍ KAPITOLA /
KORÁLOVÝ ÚTES

KLAUN OČKATÝ, VELKÝ BARIÉROVÝ ÚTES, AUSTRÁLIE

Stálé sluneční světlo v tropickém pásmu udržuje pobřežní vody celoročně teplé, a právě proto nikde jinde v oceánu nenajdeme oslnivější přehršel života než tady.

Když jsem se v roce 1957 poprvé ocitl pod hladinou s potápěčským vybavením, šokovalo mě to, co jsem spatřil, do té míry, že jsem na okamžik zapomněl dýchat. Nikdy v životě jsem na souši neviděl nic, co by se byť jen přiblížilo plejádě života a pestrosti, kterou jsem měl najednou přímo před očima. Mohl bych tam plavat celé dny, aniž bych se nabažil barev, pohybu a vzájemného působení. Toto je život ve své nejúchvatnější podobě.

Potápěl jsem se v mělkých, teplých vodách u korálového ostrůvku náležejícího k australskému Velkému bariérovému útesu. Koráli, kteří v těchto podmínkám prospívají, potřebují k přežití dostatečné množství slunečního světla a teplou vodu, a vyskytují se proto obvykle v mělkých vodách tropických moří. Nejúžasnější koráli se tak většinou nacházejí jen pár metrů pod hladinou. Na to, abyste se k nim dostali, nepotřebujete potápěčské vybavení – postačí vám věci na šnorchlování a potápění se zadrženým dechem. Dýchací přístroj vám ale umožní zůstat na jednom místě dost dlouho na to, abyste začali registrovat detaily života na útesu: bezpočet rybek proplouvajících mezi větvemi korálů, barakudu vyčkávající pod plochým kamenem na záblesk stříbřité kořisti, perutýna s vějířovitými ploutvemi vznášejícího se poblíž útesu, jehož si při letmém pohledu snadno spletete s rostlinou.

V té době byl Velký bariérový útes z převážné části nedotčený. Nepochybuji, že se na některých místech podél něj v omezené míře rybařilo a jistě i jej poškodilo znečištění, mně tehdy ale připadal netknutý. Člověk se od australských přírodovědců běžně doslechl, že může šnorchlovat nebo se potápět u kteréhokoliv z 3 000 jednotlivých útesů táhnoucích se na vzdálenost 2 000 kilometrů a bude svědkem jednoho z nejfantastičtějších přírodních výjevů na Zemi.

Od okamžiku, kdy jsme korálové útesy spatřili poprvé, jsme věděli, že jsou útočištěm úžasné pestrosti. Znal jsem rané havajské a polynéské příběhy, jež se předávaly ústně po tisíce let a vyprávěly o tom, jak důležité jsou korálové útesy a jak bohatý je život kolem nich. Přečetl jsem i aktuálnější zprávy průzkumníků a vědců, slova vás však nemohou doopravdy připravit na okamžik, kdy spatříte pohromadě tolik různých druhů, z nichž každý svým vlastním způsobem překonává nástrahy života a společně se jim daří vytvořit životem pulzující ekosystém. Nikdy v životě jsem na souši neviděl nic, co by se tomu vyrovnalo. Přestože víme, že tropický deštný les v sobě skrývá neobyčejnou paletu živočichů, při jedné procházce toho z ní uvidíte jen vcelku málo. Během onoho ponoru, jenž mohl trvat možná půl hodiny, jsem spatřil více druhů zvířat, než bych zvládl i jen spočítat, natož identifikovat.

Potápěčský přístroj představoval v té době poměrně nový vynález a detailní studie korálových útesů byly omezené. O celé řadě interakcí mezi jednotlivými druhy nebo potravními řetězci korálového útesu, které dnes považujeme v rámci mořské biologie za obecně známé, jsme tehdy neměli tušení. Pod hladinou mě tehdy obzvláště zaujal jeden konkrétní druh rybky. Mezi chapadly sasanky se proplétala rybička ne delší než můj ukazováček. Měla jasně oranžové tělo zdobené třemi bílými pruhy s černým lemováním. Děti po celém světě by v ní dnes okamžitě poznaly Nema – klauna očkatého –, já v té době ale žádného nikdy neviděl ani o něm neslyšel. Nejprve jsem se podivil, jak je možné, že jej chapadla sasanky nepožahají. Když jsem pak spatřil dalšího klauna, jenž se choval stejným způsobem u sasanky opodál, uvědomil jsem si, že mezi ní a rybkou musí panovat zvláštní vztah. Neměl jsem však tušení, o jaký vztah se jedná ani jak vznikl.

Vědci od té doby zjistili, že z přibližně 1 000 druhů sasanek navázalo tento vztah s klauny pouhých 10 druhů. Pro ty, u kterých se vyvinul, nicméně představuje ústřední bod života. U klauna se dokonce vytvořila na kůži obzvláště silná vrstva slizu, jež jej chrání před případnými žahnutími. Nikdy se však nepokoušejí oždibovat výživná chapadla sasanky a žijí jimi obklopení. Klauni sasanku na oplátku za ochranu, kterou jim poskytuje, čistí a odhánějí od ní predátory. Sasanka navíc těží z živin, které ryba vylučuje, a její symbiotické řasy tak rostou rychleji a produkují více potravy než ty, jejichž sasanky nemají rybího obyvatele.

Vědě trvalo celý můj život, než začala vysvětlovat, jak společenství útesu funguje a proč je jeho nesmírná rozmanitost důležitá pro nás všechny. Desítky let výzkumu ukázaly, že navzdory tomu, že korálové útesy zabírají jen desetinu procenta oceánu, podporují třetinu všech mořských živočišných a rostlinných druhů. S odhalováním jejich tajemství jsme ale stále na začátku. Dosud jsme na korálových útesech objevili přes 4 000 druhů ryb, panuje však předpoklad, že tam žijí stovky tisíc dosud neidentifikovaných živočichů a rostlin.

Teprve v posledních několika letech jsme pochopili, že klauna k útesu v prvé řadě přitahuje právě pestrost jeho společenství. Vědci zjistili, že mladý klaun v okamžiku, kdy je na to dostatečně velký, v moři prostě jen nedoplave k nejbližšímu útesu. Stejně tak se nevrací na útes rodičů. Místo toho si vybírá útes sluchem. Dokáže zachytit celou řadu zvuků – halas garnátů a škeblí a bubnování vyluzované plynovými měchýři. Čím hlasitější korálový útes, tím lepší, neboť to znamená, že je plný života. A čím pestřejší a zabydlenější útes je, tím odolnější je proti paletě hrozeb, jimž dnes čelí.

Při mém prvním ponoru u korálového útesu mě zaujaly barvy a pohyb. Kdybych se však mohl vrátit dnes, pátral bych i po zvuku a snažil se rozluštit ve statickém bílém šumu lupání, pískání a cvakání a doufal bych, že budou dostatečně hlasité, aby přilákaly další život z otevřeného oceánu za jeho hranicemi.

D. A.

Představte si, že jste nikdy neslyšeli o korálovém útesu a jednoho dne před vás někdo položí leteckou fotografii typického korálového atolu. Prstencové útesy a temně modrý oceán obklopující každou azurovou lagunu naznačují, že by tu mohlo docházet k výstupnému proudění živin z hlubiny. Na malých, nízkých ostrovech lemovaných útesy se však nevyskytují žádné řeky, které by z velkých skalnatých horských pásem přinášely dusík a fosfor zúrodňující oceán. Nejsou tu žádné delty s bohatými usazeninami, žádný kontinentální šelf. Dospěli byste tedy k racionálnímu závěru, že se jedná o vody chudé na živiny, obývané s největší pravděpodobností jen hrstkou živočichů. Neměli byste žádný důvod předpokládat, že se jedná o druhově nejpestřejší biotop oceánu.

A přesto v teplých mořích kolem rovníku a mezi obratníky Kozoroha a Raka vzkvétají tisíce kilometrů čtverečních korálových útesů plných života. Útesy mají mnoho podob. Některé jsou relativně malé a izolované, jako ty obklopující bezpočet ostrovů v jižním Pacifiku a v Indickém oceánu; jiné, jako australský Velký bariérový útes nebo Mezoamerický korálový útes v Karibiku, tvoří obrovské stavby, jejichž délka přesahuje 1 000 kilometrů.

Je důležité rozlišovat mezi „korálovým polypem“, „korálovou kolonií“ a „korálovým útesem“, o nichž se obvykle – zavádějícím způsobem – hovoří prostě jako o „korálech“. Útes je vápencová struktura, jež zpravidla vzniká po tisíce let s tím, jak po sobě jdoucí generace tvrdých korálů rostou na kostrách svých předků. Existuje celá řada druhů korálů a obvykle je dělíme na „tvrdé“ korály budující útesy a „měkké“ korály, jež také rostou na útesech, ale nezanechávají po sobě kostry. Živou část útesu představuje horní oblast, kde rostou korálové kolonie, z nichž je každá tvořená korálovými polypy – někdy jejich velkou spoustou.

Koráloví polypi jsou živočichové blízce příbuzní medúzám. Na jediném metru čtverečním zdravé korálové kolonie se může vyskytovat přes 10 tisíc polypů. Každý jednotlivý korálový polyp je usazený ve vápencovém kalíšku nazývaném koralit, z něhož mu do vody vykukují chapadla. Ty polypu slouží k chytání planktonu. Samotný posbíraný plankton by ho však v těchto na živiny chudých vodách jen sotva uživil.

Jak je tedy možné, že tyto zdánlivě neproduktivní vody hostí tu nejoslnivější přehlídku oceánského života vůbec? Přírodovědec Charles Darwin si lámal hlavou s toutéž otázkou a tato záhada vzešla ve známost jako Darwinův paradox. Částečně ji rozluštil v roce 1842 v dnes slavném titulu The Structure and Distribution of Coral Reefs (Struktura a distribuce korálových útesů), v němž správně rozpoznává, že většina druhů korálů k růstu potřebuje mělké vody. Ve své době však nedokázal vysvětlit, jak může takové množství života prosperovat ve vodách, které by měly být na živiny chudé. Hledání odpovědi potom zabralo dalších 200 let, dnes už ale tajemství korálových útesů známe a je vskutku fascinující.

V jádru odpovědi se nachází jeden z nejpozoruhodnějších a nejúspěšnějších mutualistických vztahů v celém přírodním světě: vztah korálového polypa a jednobuněčné řasy zvané zooxantela. Zooxantela žije v tkáních korálového polypa a má se svým hostitelem nesmírně zvláštní vztah. Korálový polyp poskytuje zooxantele kromě přístřeší také oxid uhličitý a vodu, které potřebuje, aby fotosyntézou přeměnila sluneční energii na potravu. V rámci tohoto procesu transformuje zooxantela bohaté sluneční světlo v potravu, kterou koráloví polypi potřebují, ale okolní vody jim ji nedokážou poskytnout. Polyp poté využije cukry, tuky a kyslík vyráběný zooxantelou k růstu a dýchání – procesu, při němž se glukóza mění v energii –, a na oplátku vygeneruje oxid uhličitý a vodu, jež jsou pro změnu nezbytné pro zooxantelu.

Je to hotová uzavřená recyklační smyčka. Zooxantely a koráloví polypi si v zásadě nesmírně efektivním způsobem vzájemně poskytují potravu; korálový polyp využije více než 90 procent organického materiálu vyprodukovaného zooxantelami. Pomáhají mu přitom celá společenstva mikrobů žijící uvnitř polypů a na nich, jež vyrábějí dusík a likvidují amoniak a mají spoustu dalších užitečných funkcí. Aby stejných výsledků dosáhla běžná suchozemská rostlina, musela by navázat celou řadu externích vztahů s hmyzem, houbami a dalšími živými organismy.

Právě proto mohou korálové útesy růst ve vodách chudých na živiny. Jejich absence je zcela zásadní; je důležité, aby množství řas rostoucích ve vodním sloupci zůstalo omezené, jinak by voda nemohla být dostatečně čirá a zooxantely by nemohly efektivně fotosyntetizovat. Tyto fascinující vztahy přetvořily to, co mělo být překážkou života, v základnu ekosystému tak bohatého, že jeho biodiverzita je srovnatelná pouze s nedotčeným deštným pralesem.

Samotná kostra korálů je přízračně bílá, docela jako křída, zooxantela však vytváří proteinové pigmenty rozmanitých barev, jež si s korálovými útesy spojujeme. Zatím nevíme, proč vzniká celá plejáda barev, studie nicméně ukázaly, že část z nich vytváří jakýsi krém na opalování, který chrání korály před škodlivým ultrafialovým zářením. Vědci se také domnívají, že úchvatné fluorescenční barvy některých korálů mohou plnit evoluční funkci: filtrují odlišné vlnové délky světla tak, aby byla fotosyntéza zooxantel účinnější. Činí tak absorbováním světla v jedné barvě – obvykle modré – a jeho emitováním v jiné – typicky červené. Je známo, že modré a červené světlo jsou pro fotosyntézu nejúčinnější, a zooxantela potřebuje oboje. Zatímco delší vlnové délky modrého světla cestují vodou bez potíží, a je jich proto v oceánu více než dostatek, o kratších vlnových délkách červeného světla to neplatí. Fluorescenční proteiny absorbují modré světlo a emitují světlo červené, a vědci se proto domnívají, že nádherná, zářivá barva dost možná pomáhá zooxantele růst.

Koráloví polypi rostou těsně u sebe a jejich tkáň vytváří ničím nerušenou vrstvu, jež pokrývá celou kolonii jako kůže. S tím, jak kolonie roste a dospívá, se jednotliví polypi specializují. V prosluněnějších částech útesu jsou na sebe polypi natěsnaní, zatímco ve stinnějších místech může polyp dorůst větších rozměrů tak, aby jeho povrch odpovídal jeho fotosyntetickým potřebám. Potrava putuje kolonií, jež se o ni dělí tak, aby rostla jako celek. Růst probíhá pomalu: přibližně centimetr za rok u velkých, balvany připomínajících korálů a až 20 centimetrů u rozvětvených korálů vypadajících jako keříky. Může trvat až 10 tisíc let, než se z první skupinky larev korálů zformuje plně rozvinutý útes. Pokud ale koráli mají ideální podmínky, mohou dorůstat obřích rozměrů. Velký bariérový útes představuje největší strukturu na Zemi, táhne se do délky téměř 2 000 kilometrů a zabírá plochu přesahující 40 tisíc kilometrů čtverečních.

Na planetě se nachází přibližně 350 tisíc kilometrů čtverečních korálových útesů, což může znít jako hodně, ale ve skutečnosti je to méně než desetina procenta světového oceánu. Toto značně omezené množství je určeno jasně danými požadavky korálů na životní prostředí. Potřebují mělké, prosluněné vody s dokonalou teplotou a přesnou hodnotou pH. Jakékoliv dlouhodobé změny těchto podmínek korálové útesy zabíjejí.

Koráli vytvářejí nesmírně komplexní trojrozměrné stavby s všemožnými zákoutími, dírami a štěrbinami, jež mohou obsadit živočichové všech velikostí. Zdravý útes obývá ohromující směs druhů, díky nimž je tak fascinujícím místem k pozorování. A je to právě rozmanitost a počet druhů, co zajišťuje útesu zdraví.

Otolitová tělíska žabohlavce. Otolity se nejen rozvibrovávájí zvukem, umožňují rybě vnímat také gravitaci, pohyb a směr.

CABO PULMO, BAJA CALIFORNIA, MEXIKO