Benoît Duteurtre

Terminál ráje

Z francouzského originálu L’ordinateur du paradis,

vydaného nakladatelstvím Gallimard v Paříži roku 2016,

přeložila Natálie Nádassy

Redaktorka Veronika Sysalová

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

Fotografie na obálce Dan Krameš

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2025 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 2024)

© Éditions Gallimard, Paris, 2014

© Atlantis®, spol. s r. o., 2024

Translation © Natálie Nádassy, 2024

Cover photo © Dan Krameš, 2024

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatele.

ISBN 978-80-7108-397-9 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-403-7 (ePub)

4

CLOUD

Simon se probudil za ranního šera. Zpěv kosa mu připomněl, že se blíží jaro. Čile políbil manželku i syna a pospíchal do kanceláře dřív než obvykle. Když přijížděl k nájezdu na dálnici, zazvonil telefon. Byla to Ingrid, poradkyně státního tajemníka. Chtěla ho informovat o feministické petici, která toho rána vyšla v tisku a byla namířena proti uživatelům internetové pornografie. Simon nejprve vyprskl smíchy:

„Ty jsou padlé na hlavu!“

Pak se mu vybavil obrázek Nataši. Patří její fotky do kategorie „ponižující“, na niž cílí petice? Ingrid připadal takový zásah do soukromí každopádně nevhodný — i když musela politicky podporovat každý domnělý pokrok v otázce ženských práv. Varování Výboru pro občanské svobody by tedy státnímu tajemníkovi usnadnilo práci a pomohlo zachovat obezřetnost.

„Spolehni se,“ slíbil Simon.

Do Národního paláce dorazil první, hned šel na internet a zjistil, že kolem záležitosti už je haló. Nečekal a pustil se do formulace zprávy svou oblíbenou metodou: zvolit zdrženlivý tón a vyzdvihnout argumenty protistrany, aby je pak bylo možné lépe rozcupovat. V několika dobře stylizovaných řádcích zmínil, jak důležitá je úcta k ženám a jak ubohé je sexuální vykořisťování a pornografie... a posléze trval na nedotknutelnosti soukromí internetových uživatelů a na omezení penalizace. Třikrát si zprávu přečetl, změnil pár slov, zformátoval text, pak ho formou úvodníku zveřejnil na webových stránkách Výboru a svolal na toto téma příští zasedání expertní komise.

Poté, co splnil tento první úkol, nadále čiperný Simon přerovnal pár svazků napěchovaných v policích knihovny a narazil na krásné vydání Candida, které nedávno koupil u jednoho antikváře. Vždy obdivoval obrat, který hrdinu provází při pohromách: „Všecko na světě je v nejlepším pořádku.“ Občas přemýšlel, že je svým osudem Voltairovi blízký: snažil se žít a myslet jako současníci, aniž se mu to vždy dařilo; a stranil se lidí, aby pečoval o svou „zahradu“, to jest o tuto knihovnu plnou pokladů. Ostatně příliš plnou, což Simona donutilo přemístit komínek knih a vylézt na židli, aby Candida zařadil na horní polici vedle filozofova kompletního díla.

Když náhle vešla jeho sekretářka, málem se skácel. Nečekala, že ho najde v práci tak brzy. Ale Simon, celý radostný, trval na tom, že si kávu uvaří sám a počká na svého hosta: policejního experta a odborníka na internet, se kterým chce probrat, proč se odněkud kuriózně vynořují jeho e-mailové zprávy.

Tento fenomén se šířil už dva týdny a internetoví poskytovatelé byli bezmocní. Když v Texasu epidemie začala, nikdo se touto „technickou chybou“, která se náhodně objevovala na počítačích, neznepokojoval. Žádní hackeři se nepřihlásili k poruše, která se den za dnem zhoršovala a postihovala narůstající počet internetových uživatelů stejnými symptomy: v jejich elektronické poště se znovu objevovaly smazané zprávy. Ačkoli jako Simon denně klikali na „smazat“ nebo „vysypat koš“, odstraněné zprávy se druhý den vracely, jako by jejich digitální obsah odmítal zemřít.

V 11 hodin k němu asistentka uvedla Pascala Čanga, asi třicetiletého Asiata se středně dlouhými černými vlasy. Byl oháknutý v modrých džínách a považoval za vhodné vzít si k nim kravatu; měl ji ale špatně uvázanou, což jen podtrhlo vzezření věčného puberťáka typické pro nerdy přilepené ke svým počítačům. Zpravodaj VOS mu podal ruku, usadil ho do křesla, nalil kávu a poděkoval, že mu jako expert přišel osvětlit záležitost, která jeho Výbor nanejvýš zajímá:

„Četl jsem spoustu protichůdných věcí. Takže můj dotaz je prostý: jak se mohou staré zprávy, které jsme pečlivě smazali, zase vrátit?“

Obával se příliš technické odpovědi. Slova Pascala Čanga však byla chvályhodně jasná:

„Víte, na netu nikdy nic nezmizí úplně.“

„A přece, když se uživatel rozhodne smazat nějaká data, počítač ho žádá o potvrzení operace, jako by byla nevratná.“

„No, to on se jenom tváří, že ta data odstranil, přitom se už navždy vznášejí někde v cloudu!“

To anglické slovo, které znamená „oblak“, se v odborných časopisech objevovalo často. Ale Simon chtěl přesné vysvětlení:

„Čili?“

„Cloud je jakási plovoucí paměť rozložená na sérii harddisků, kde jsou uloženy veškeré informace.“

Zpravodaj chtěl tyto obecné informace rychle přeskočit a zajímalo ho především, co zaznělo dál:

„Například když zničíte zprávu odeslanou z vašeho počítače, už k ní nemáte přístup... Jenže mezitím už několikrát oběhla planetu; navíc po ní zůstaly stopy v každém logu, u vašeho poskytovatele a taky na vašem serveru.“

Podrobnosti se skládaly jako v nějaké dětské stavebnici:

„Na serveru, který neváhá shromažďovat důvěrné informace, například za účelem zasílání cílené reklamy...“

„Ano, to znám. Ale zůstaňme, prosím, u mé pošty.“

„Víte, ono je toho víc: všechna ta data existují i na straně příjemce, který od vás dostal e-mail, a to na jeho vlastním serveru a u jeho poskytovatele. A tohle znásobení informací tvoří jakýsi ‚oblak‘, který je takřka nezničitelný.“

Obraz se postupně vyjasňoval, a tak se Simon zamyslel:

„Čili bychom si mohli představit, že to zjevování staré pošty je důsledek poruchy na tom vašem oblaku.“

„To si nemyslím, ale představovat si to můžeme...“

Znovu zavládlo ticho. Simon teď přemýšlel o svých eskapádách na internetu. Najednou se jakoby nic zeptal:

„A co když, dejme tomu, nějaká osoba navštíví stránku s víceméně pochybným obsahem...“

„Třeba péčko!“ upřesnil Pascal jízlivě.

Simon zabořil nos do papírů a pak rádoby nezúčastněně pokračoval:

„Ano, dejme tomu... Představte si, že se ten uživatel chrání prostřednictvím VPN (byl pyšný, že se tuto techniku naučil od syna); a že pak svůj počítač důkladně vyčistí...“

Sám to dělal, když mazal Natašiny fotografie a historii vyhledávání. Pascalova odpověď byla nekompromisní:

„No, bez ohledu na tahle opatření zůstává vaše aktivita přítomná jak na síti, tak ve vašem počítači.“

„Ledaže bych přeformátoval harddisk!“ vykřikl Simon.

„I když ho přeformátujete, tak profík zase všechno objeví. Musel byste ho rozmlátit kladivem. A každopádně se vaše data budou pořád vznášet v cloudu.“

Simon jen valil oči:

„Vždyť vy mi říkáte, že se jakákoli důvěrná informace může za spoustu let znovu objevit!“

„Ano, přesně to vám říkám.“

Vyřízený Simon pohlédl Pascalovi Čangovi do očí; poté pronesl závěr, který pomalu vstřebával:

„Když to shrnu, tak všechno, co děláme na počítači — což je enormní kus našeho života — zůstane navěky zaznamenáno.“

Zdálo se, že oba zalapali po dechu. Pak obhájce občanských svobod zamumlal jako Candide, který právě prozřel:

„Takže by klidně mohl nějaký stát, mocný podnik nebo skupina hackerů taková data sbírat a využít pro své vlastní zájmy. Stačilo by otevřít složku pana X, vybrat si choulostivou informaci (koneckonců, nikdo není dokonalý!) a pak ji zveřejnit.“

„Teoreticky to možné je!“

Simon pochmurně dodal:

„Dokonce by se dalo uvažovat o tom, že některé pochybné stránky jsou jen takové léčky, které mají občana dotlačit ke spáchání přestupku. Nastavením lehce překročitelné červené linie naše společnost rozprostírá sítě a shromažďuje důkazy, které jí ve vhodnou chvíli poslouží...“

„To už trochu hraničí s konspirační teorií!“ odpověděl IT specialista.

Simon využil pauzy a znovu si lokl kávy. Pak se opět pustil do řeči:

„Ale jak se dá konkrétně vysvětlit, že se už dva týdny všude možně vynořují ty e-maily?“

Policejní expert bez zaváhání spustil:

„Tak především statistiky ukazují, že se to týká jen 10 % uživatelů. Proč zrovna těchto lidí, a ne jiných? To je naprostá záhada.“

Při pomyšlení, že mohl být osobně vybrán z důvodů, které mají vazbu například na jeho profesní činnost, se Simon otřásl. Ale pokusil se svůj neklid ovládnout, a expert pokračoval:

„Nabízejí se hlavně dvě hypotézy. Buď se jedná o nepřiznaný útok hackerů: pár chytráků chce šířit paniku na internetu; nebo, a to je ještě zvrácenější: nějaká antivirová parta vám klidně nabourá komp, aby pak mohla přijít s řešením... samozřejmě placeným!“

„A vy tomu věříte?“

„Je to nejpravděpodobnější, ale vyloučit se nedá ani úplně jiná hypotéza: že je to porucha sítě, která nás přesahuje.“

„A... co s tím?“

K této otázce se Pascal Čang postavil s jistotou muže, který důvěřuje technice a ví, že se dá jakákoli záhada vyřešit.

„E-mailové účty si rychle najdou systém obrany. Ten obejde problém tím, že všechny nechtěné zprávy odešle do koše.“

„Aniž by je ovšem zničil!“ povzdechl si Simon.

O něco později vyprovodil svého hosta na konec chodby a pak se vrátil do kanceláře, nadále omráčený tímto faktem: cokoli se byť jedinkrát objevilo na internetu, se může kdykoli znovu vynořit. Na rozdíl od katolické zpovědi, která počitadlo našich hříchů vrací zase na nulu, byla víra v možnost smazat data pouhou iluzí. A jelikož své poklesky nechtěl vidět zaznamenány navěky, musel teď Simon při používání počítače, elektronické pošty nebo při prohlížení erotických stránek zachovávat maximální obezřetnost.

Jako by chtěl potvrdit své rozhodnutí, sedl si provokativně k počítači, klikl na ikonu prohlížeče a naťukal webovou adresu matrjosky.xxx. Na úvodní stránce se hned objevil půltucet blondýnek, mezi nimiž poznal Natašu. Ale Simon stránku zase zavřel a polohlasem prohlásil:

„Když si pomyslím, kolik hodin života jsem promrhal kvůli nebohým holkám, jako jsi ty!“