Žádná část této knihy nesmí být reprodukována žádnou formou, elektronickým, optickým, audio, mechanickým či jiným způsobem, včetně systémů na ukládání a vyhledávání informací, bez písemného souhlasu vydavatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, činnosti, organizace, místa a události v ní uvedené, s výjimkou těch všeobecně známých, jsou buď výplodem autorčiny představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými nebo zesnulými, událostmi a místy je zcela náhodná.

The Undercower Secretary

Copyright © Ellie Midwood, 2023

Translation © Ina Leckie, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-604-8

ISBN mobi: 978-80-7689-605-5

Pro Vladu, Nataliu, Beatrice, Sabinu a Nadyu.

Díky za nový domov!

PROLOG

Lyon, Francie, červenec 1942

Konečně mi sundali ten kus látky z očí. Promnula jsem si je v oslepující záři lampy – jediného zdroje osvětlení v temném plesnivém sklepě, kam mě odvlekli. Pomalu, postupně jsem zaostřila na mužskou tvář, jeden přísný, nelítostný rys vedle druhého. Ten snědý, neoholený, nelítostný obličej plný stínů si mě dlouze prohlížel a já seděla dezorientovaná a jako opilá na rozvrzané židli naproti němu.

„Jak jsi nás našla?“ zeptal se nakonec.

Francouz; místní, žádný import z Paříže.

„Hledala jsem.“ Můj hlas zněl spíš jako havraní krákorání, chraplavě a cize. Nepila jsem už snad několik dní, lesním potokům jsem se vyhýbala kvůli pochybné vodě a vesnickým studnám zas ze strachu, že mě někdo zahlédne a nahlásí. Města nepřicházela v úvahu vůbec. Rozhodně ne s mým německým přízvukem a bez jakéhokoli dokladu totožnosti.

„Chytračka, co? Víš, co děláme takovým chytrým náckům, jako jsi ty?“ Francouz vytáhl velkou tlapou dlouhý lovecký nůž a rozvážně jím otáčel. Čepel se ve světle lampy hrozivě leskla, ale já byla příliš vyčerpaná, duševně i fyzicky, než abych se nechala zastrašit takovou drobností jako je smrt.

„Můžete mě klidně zabít, hned teď. Upřímně řečeno, je mi to jedno. Už jsem přišla o všechno, oč jsem přijít mohla, a na životě mi v tuhle chvíli záleží pramálo. Jediné, kvůli čemu jsem tady, je pomsta. Takže mi můžete dát sklenici vody, cigaretu a vyslechnout si můj příběh, nebo to prostě rovnou skoncovat, pokud opravdu věříte, že jsem německá špionka. Pro mě to vyjde nastejno.“

Zvedl se ze židle a stál nade mnou nekonečně dlouhou chvíli, nůž stále v ruce. Nechala jsem ho, ať si mě tím pronikavým pohledem klidně prohlíží. Neměla jsem co skrývat, a jak jsem mu řekla, neměla jsem ani co ztratit.

Dodnes nemám nejmenší tušení, co přesně v mých očích uviděl. Vím jen, že se najednou otočil na podpatku, odešel ze sklepa a vzápětí se vrátil s plecháčkem naplněným vodou. Vypila jsem ho na jeden zátah. „A teď mluvte.“ Dokonce mi začal vykat.

„A co ta cigareta?“

„Jsou na příděl. Ještě jste si ji nevysloužila.“

Málem jsem se rozesmála. Tenhle pan Odbojný se mi začínal líbit.

„Kde mám začít?“

„Od začátku.“

Zamyslela jsem se nad tou žádostí a pomalu přikývla.

„V tom případě začnu od začátku konce.“

Konce života, jaký jsem žila, než mi ho vyrvali a zahodili.

Navlhčila jsem si rty a zhluboka se nadechla. „Tehdy jsem žila v Berlíně. Bylo to v zimě 1933. Hitler byl u moci už skoro rok. Byla jsem prodavačka a už jen způsob, jakým ta zákaznice…“

KAPITOLA JEDNA

BERLÍN, ÚNOR 1933

…Už jen způsob, jakým ta zákaznice rázovala k pultu, zvěstoval problém. Byla bachratá, podsaditá a prodírala se uličkami s oblečením jako velká válečná loď, všechny zbraně namířené na mě, bezejmennou prodavačku. Uhladila jsem si uniformu – modrý plášť s vyšitým jménem obchodu nad náprsní kapsičkou – a nasadila úslužný výraz. I to byla součást uniformy, kterou jsem nosila. Pravdu má vždycky zákazník a takové ty řeči.

„Dobré odpoledne přeji. Čím mohu poslou–“

„Jen se podívejte, co jste mi prodala!“ zahájila palbu, ani mě nenechala dokončit pozdrav. S tváří plnou rozhořčení rozbalila balík, který si přinesla, a hodila na pult kožich s hedvábnou podšívkou, v jednom rohu nepřišitou.

Nic jsem té dámě neprodávala – to tedy musela být Wally, která mívá směny v úterý a ve čtvrtek, ale už dávno jsem byla zvyklá, že zákazníci zapomenou tvář prodavačky, která jim pomáhala s nákupem, ještě než vyjdou z obchodu.

Zákaznice mě bleděmodrýma očima provrtávala pohledem snad až do mozku. Kožich jsem si prohlédla odshora dolů. Byl to krásný kousek, jeden z našich nejdražších, stříbřitě modrý norek se stojáčkem a knoflíky zdobenými českým štrasem. Občas jsme si s Wally těsně před zavíračkou něco podobného vyzkoušely vzadu v úpravně, na střídačku, ta druhá zatím hlídala u dveří. S naším skrovným výdělkem jsme si takovou nádheru absolutně nemohly dovolit, ale nikdo nám nemohl bránit v tom, abychom se alespoň na pár minut zahalily do toho neuvěřitelného luxusu a představovaly si, že nám patří celý svět. Takový kožíšek je hotový zázrak, když si ho člověk přehodí přes ramena, rukou pročísne hebounké chloupky; zaboří tvář do límce a má pocit, jako by se k němu svými teplými tělíčky tulilo sto malých norečků.

Až na tu nedošitou podšívku byl kožich zcela bezvadný. Přímo božský.

Podívala jsem se na dámu před sebou. „Ráda bych vám pomohla, ale zřejmě nechápu, v čem je problém. Ta podšívka nemohla být nedokončená, když jste ho kupovala. Náš pan šéf kontroluje každý oděv osobně a nikdy by nic takového do prodeje nepustil.“

„Samozřejmě, že nebyla nedokončená, vy hlupačko!“

Věděla jsem, že to přijde. S hlavou trpělivě nakloněnou na stranu jsem čekala na další vysvětlení. Nebo na urážky. A nejspíš na obojí naráz.

„Rozpárala jsem ji sama, protože jsem slyšela od jedné známé, jak ji podvedla jedna židovská prodavačka, jak na ni zkoušela stejný trik! Řekla mi, na co si mám dávat pozor, a panečku, dobře, že jsem to udělala.“ Zúžila oči a pozorně si mě prohlížela. „Jak se jmenujete?“

„Dora,“ odvětila jsem vyrovnaně.

„Vaše příjmení, děvenko.“

Ani to mě nepřekvapilo.

„Davidsohnová.“

„Aha!“ vyjekla žena a namířila na mě prst, jako by právě odhalila hledaného zločince. „Já to věděla! Vy Židi jste všichni lháři a podvodníci! Vezměte si ten kabát zpátky a vraťte mi peníze, než na vás zavolám policii!“

„Gnädige Frau,“ začala jsem a snažila se nevnímat, jak koulí očima a rozčilením funí, „mile ráda vaši reklamaci přijmu, ale potřebuji k tomu důvod. V čem ráčíte shledat problém?“

„To je mi ale drzost, ptát se mě, v čem je problém!“

Čím déle jsem zůstávala klidná, tím víc se ona rozčilovala, jako by ji neschopnost vyvést mě z míry byla jakousi osobní urážkou.

Do obchodu vešla dvojice lidí; uslyšeli výkřiky a zaváhali. Usmála jsem se omluvně přes rameno té vztekající se zákaznice na pána. Byl z té situace viditelně mnohem, mnohem víc nesvůj než jeho žena nebo společnice, která honem natahovala krk a oči jí zářivě jiskřily při vyhlídce na bezplatnou zábavu.

„Žádám, abyste mi okamžitě vrátila peníze, vy prolhaná Židovko!“

„Obávám se, že vám nemohu vrátit peníze, pokud mi nesdělíte důvod.“

„Podívejte se na ni!“ Otočila se a hledala oporu. Ke svému uspokojení nyní měla přinejmenším dvoučlenné publikum. „Ona mi odmítá vrátit peníze, to je krádež. Volám policii!“

„Pokud potřebujete telefonovat, budka je na rohu ulice,“ řekla jsem a pokynula nápomocně rukou kýženým směrem.

Tahle poznámka ji už vyvedla z míry úplně. Začala ječet cosi ohavného, chrlila na mě všechny možné urážky, které dokázala vymyslet – nebo si je vypůjčila z projevů vůdců nacistické strany. Ještě před pár měsíci berlínská levicová Rudá fronta, jak se mezi lidmi říkalo německé komunistické straně, vypískávala nacisty z pivnic, ale poté, co v lednu vyhrál volby ten chlapík s podivným knírkem – Hitler se jmenuje – si komunisté začali zašívat stranické průkazky do matrací. Sociální demokraté také utichli, sotva se několik jejich významných představitelů dočkalo zatčení. Z rozhlasových reproduktorů se teď linuly jen nacionalistické projevy a propaganda, ve které si lidé jako tato žena navýsost libovali.

Křik samozřejmě zburcoval pana Laflera, našeho nadřízeného, a on se přišel podívat, co se to tu děje. Jeho malá kancelář se nacházela až úplně vzadu, byla zastrčená mezi rozlehlým skladem a komůrkou pro uklízečky, která sloužila jako odpočívárna; a pan Lafler obvykle trávil dny účtováním a zadáváním nových zakázek v naprostém klidu a tichu. Ten povyk musel být opravdu hlasitý, když jej slyšel i on ve svém útulném úkrytu.

Pan šéf se zastavil u pultu a mžoural na nás přes silná skla brýlí s obroučkami z rohoviny. Byl to obtloustlý, přívětivě a neškodně vyhlížející člověk s kulatým obličejem a jemným knírkem, ale zároveň ohromně výkonný manažer, který před lidmi dával přednost společnosti katalogů a účetních výkazů a se zákazníky téměř nikdy nejednal. Tento úkol přenechával výhradně nám, svým prodavačkám. Koneckonců jsme všechny byly dobře vyškolené a profesionální, byly jsme totiž absolventky komerčně zaměřených Handelsschule, tedy obchodních škol. Majitel obchodu měl vysoké nároky; nepřijali by jen tak někoho z ulice. Byly jsme proškolené v řešení jakýchkoli vztahů se zákazníky, konflikty nevyjímaje, Wally a Trudi studovaly tady v Berlíně; já v rodném Essenu. Nikdy jsme se nesetkaly s problémy, které bychom nedokázaly vyřešit samy. Proto byl pan Lafler tou vřavou oprávněně zaskočen.

„Mohu vám s něčím pomoci?“ zeptal se zákaznice poté, co ji pozdravil.

„Ano. Ta Židovka“ – vrhla další zničující pohled mým směrem – „mi nechce vrátit peníze za vadný kožich, který mi prodala.“

„Vadný?“ Pan Lafler ucukl, jako by mu vrazila facku. Nelhala jsem jí předtím; opravdu se pyšnil tím, že osobně kontroluje všechny nově příchozí výrobky a jejich bezvadnou kvalitu mohl klidně odpřisáhnout. „V jakém smyslu vadný?“ Tentokrát otázka mířila na mě.

„Tento kus prodávala Wally,“ řekla jsem a vytáhla zpod pultu tlustou účetní knihu, do níž se zapisovaly všechny prodeje, samozřejmě s datem. „Gnädige Frau však není té laskavosti, aby mi sdělila, o jakou vadu se jedná.“

Žena rozhořčeně zalapala po dechu. „Vidíte tu drzost?“ Obrátila se na pana Laflera, který na ni opět jen zamrkal jako sova. „Jen se na to podívejte. Pěkně zblízka se na ten kožich podívejte.“

Tyčila se nad panem Laflerem hrozivě a on jí raději vyhověl.

„V době prodeje nemohla být podšívka rozpáraná –“ spustil, ale okamžitě ho přerušilo zlostné vyprsknutí.

„Problém není v podšívce! Podívejte se pod ni. Vidíte to? Ta Židovka mi prodala kabát z nějakých odřezků, z nějakých… zmetků!“ vykřikla zákaznice a třásla se po celém těle. „Já chci kabát z pořádného kusu kožešiny, se švy jen podél rukávů a krku, jak to má být. Nehodlám nosit něco z nějakých… krysích ocásků!“

Když mi to došlo, musela jsem se kousnout do rtu, abych nevyprskla smíchy. „Gnädige Frau,“ začala jsem, „tímto způsobem se šijí všechny norkové kožichy. Nikdy neseženete norkový kožich vyrobený z většího kusu prostě proto, že norek je velmi malé zvíře. Jejich kožešinky se sešívají dohromady, aby střih vyhlížel celistvě, ale pořád jsou to malé kožešinky a–“

„Máte mě za hlupačku, vy drzá Židovko?“ zrudla v obličeji jako řepa.

Mlčela jsem.

„Žádám svoje peníze zpátky,“ řekla a tentokrát se obrátila na pana Laflera, „a chci, abyste ji okamžitě vyhodili.“

Tentokrát se pan Lafler viditelně vzpamatoval. Působil sice dojmem neškodného účetního se silnými brýlemi, kulatým bříškem a jemnýma bledýma rukama, ale pokud šlo o nás prodavačky, byl jako kvočna ochranitelka, která by každého útočníka uklovala k smrti dřív, než by se k jejím malým kuřátkům dostal.

„Gnädige Frau, nemohu vaši reklamaci vyřídit z důvodu vaší žádosti. Kabát není vadný, jak vám moje obchodní zástupkyně, Fräulein Davidsohnová, právě vysvětlila. A rozhodně s ní neukončím pracovní poměr jen proto, že nejste spokojena s naprosto kvalitním výrobkem. A nyní, mohu vám pomoci s něčím dalším?“

Žena tak strašně zbledla a ztichla, že jsem se začala obávat, že bude následovat další výbuch a tentokrát se terčem jejího povýšeného rozhořčení stane pan Lafler.

Místo toho však popadla kožich z pultu, udělala čelem vzad a vyrazila ke dveřím. Zrovna když jsem si chtěla oddechnout, otočila se na podpatku a naposledy mě sjela pohledem. „Vy o mně ještě uslyšíte!“

„Děkuji laskavě za váš nákup,“ odpověděla jsem s profesionálním úsměvem. „Přeji vám krásný den.“

Pan Lafler na mě pohlédl s výrazem pyšného otce, přikývl a zmizel zpátky do své kanceláře, čímž obchod opět zůstal v mých rukou.

Na tu dvojici, která se zdržovala mezi regály s oblečením, jsem téměř zapomněla, dokud se pán najednou neobjevil před pultem s kašmírovou šálou v ruce.

„Opravdu ta dáma řekla, že chce norkový kabát z jednoho kusu?“

I jeho žena se potutelně chichotala, když na pult pokládala hedvábné punčochy a několik úzkých šátků různých barev. „Dostáváte podobné stížnosti často?“

„To byste se divila,“ přiznala jsem a tiše jsem se při markování usmívala.

KAPITOLA DVĚ

Když jsem později toho večera otevřela dveře do bytu, kde jsem měla pronajatý pokoj, předpokládala jsem, že Ashley a Amory se budou zrovna oblékat a chystat k odchodu. Tihle dva nápadně pohlední – nebo krásní? – muži si v jistých kruzích berlínské bohémy udělali jméno interpretací slavných duetů, v nichž měnili genderové role s takovou lehkostí, že z toho veřejnost šílela nadšením. Měli k tomu i patřičný vzhled: Ashley si svoje havraní mikádo pro každé „mužské“ vystoupení sčísl dozadu; Amoryho zlaté kadeře a andělsky modré jakoby užaslé oči plné mladické čistoty, lásky a nevinnosti tvořily dynamický kontrast s temným, žhnoucím vzhledem jeho protějšku. Navzdory těm výrazným barevným rozdílům však oba oplývali jakousi plynulou proměnlivostí, touž úžasně androgynní noblesou, která jim umožňovala být kýmkoli, kdykoli se jim zachtělo, a získávala jim famózní úspěch u veřejnosti.

Když jsem přijela do Berlína a našla v jedněch novinách jejich inzerát na pronájem pokoje, domnívala jsem se mylně, že Ashley je žena, a oslovila jsem ho gnädige Frau. Byl to z mé strany nechtěný upřímný omyl, a když mi Ashley otevřel dveře a já, hloupoučká světa neznalá židovská dívka z Essenu, jsem spatřila člověka, který se ani vzdáleně nepodobal nikomu, koho jsem kdy v mém velmi tradičním rodném městě viděla. Byl oblečený ve světle levandulovém japonském kimonu a opíral se o rám dveří, dlouhé, půvabné paže složené na hrudi, byl vysoký, velmi hubený – přesně podle módy – se stopami řasenky pod krásnýma temnýma, jakoby lehce kočičíma očima, které mě hodnotily od hlavy až k patě tak, jak to umějí jen ženy. Stál jako antická socha, zatímco já jsem se rozpačitě zakoktávala při zmínce o inzerátu a v duchu se ptala sama sebe, jestli je ta Ashley modelka, herečka nebo něco takového, až nakonec Ashleyho odstrčil ode dveří Amory a pobídl mě dovnitř.

„Nevšímejte si ho. Má kocovinu a napůl ještě spí. Ono je lepší ho do oběda nerušit. Nájem je třicet marek, pokud se rozhodnete zůstat.“ Běželo mi hlavou, jak by vůbec někoho mohlo napadnout nevzít tak báječnou nabídku přímo v centru Berlína, v samém srdci Kurfürstendammu. Amory se usmál a mně vzápětí málem vypadly oči z důlků, když mi oznámil: „Ashley a Amory jsou naše umělecká jména. Ve skutečnosti jsme Dolf a Heinrich. Ale anglická jména jsou teď v módě a kromě toho se hodí pro obě pohlaví. A my vystupujeme ve varieté jako ženy stejně často jako muži. Takže pokud vám to připadá divné a nepříjemné, úplně to chápeme. A v tom případě nám prosím odpusťte, že jsme vás přiměli přijít sem osobně, a mrhali tak vaším časem. V inzerátu v novinách to nemůžeme jen tak vytrubovat, to jistě chápete.“

Divné a nepříjemné bylo to poslední, co by mi v tu chvíli přišlo na mysl. Byla jsem čerstvě po škole, v Berlíně docela nová a všechno tu pro mě bylo tak dokonale exotické, tak dokonale rozkošné, že jsem Amorymu dala nájem hned na tři měsíce dopředu, a ani jedinkrát jsem svého rozhodnutí nezalitovala.

Byl to Ashley, kdo mě naučil, jak se správně nalíčit, jak si upravovat vlasy a jak se proměnit v někoho, kým jsem si vždycky přála být: přes den profesionální a zdvořilou prodavačkou, večer odvážně oděnou nekonvenční moderní dívkou s rudými rty a polodlouhými vlasy. A taky jak být něco mezi tím ve dnech volna, s nosem zabořeným do knihy někde v zoo nebo v parku: sofistikovaná žena, která umí držet v ruce cigaretu a seriózně přikyvovat při debatě s nějakým pokrokovým Berlíňanem, který podporuje Hnutí za svobodu žen.

A byl to Amory, kdo mě vodil do různých galerií na výstavy umění a obeznámil mě s van Goghem a Picassem a vzal mě i do jakéhosi docela podezřelého místa, které si říkalo divadlo a hráli tam Brechtův Vzestup a pád města Mahagonny, představení, které nacisté zakázali, jakmile se dostali k moci. Právě díky Amorymu a jeho výjimečnému literárnímu a uměleckému vkusu jsem objevila Thomase Manna a navštěvovala dadaistická představení – vše v těch pouhých několika měsících, než to všechno zlikvidovali, zakázali, prohlásili za amorální, odporující německým tradicím a naprosto nechutné… včetně Ashleyho a Amoryho.

Považuji téměř za zázrak, že jejich vystoupení nezačali rovnou rušit, že je často jen vypískalo pár ojedinělých hnědokošiláčů v publiku, že se vlastně nic moc nezměnilo ani poté, co se Hitler dostal k moci. Program měli stále nabitý a dál jsem je nevídala po večerech, kdy pracovali v kabaretu. Přicházela jsem obvykle domů, když se chystali odejít, a ráno jsem odcházela do práce, když ještě oba spali.

Jednoho večera jsem tedy vešla do bytu s očekáváním, že Ashley i Amory se budou zrovna oblékat a mířit ven. Místo toho jsem však svoje spolubydlící objevila napůl zahalené v hedvábných kimonech, překvapivě neoholené a s vlasy ještě umaštěnými od včerejšího představení, jak popíjejí přímo z láhve, kterou si mezi sebou podávali. Místností se nesl slabý cigaretový pach – za to asi mohl přetékající popelník na zemi před nimi.

„Nepřijdete pozdě do práce?“ zeptala jsem se místo pozdravu.

Žaludek mi zatížilo temné podezření, že se stalo něco strašně špatného, kroutilo mi útrobami a stahovalo mi hrdlo jako svěrák. Nechtěla jsem však tomu pocitu podlehnout a dál jsem si je dobírala stejným tónem, jakým jsme spolu často mluvili, stále jsem se usmívala, když jsem odkopla boty, usadila se na koberec vedle nich a natáhla ruku pro tu jejich láhev.

„To je ta brandy, co ti dal tvůj ctitel k Vánocům?“ šťouchla jsem Amoryho nohou. „To se nesluší, otevřít takovou lahvinku bez své spolubydlící, abys věděl.“

Podal mi ji beze slova a dál opile zíral do prázdna.

Lokla jsem si toho tekutého doušku odvahy, který sice pálil v hrdle jako čert, ale zároveň dokázal otupit úzkost, která mi pulsovala v uších a vháněla krev do spánků.

„Nebudeš se holit?“

Žádná odpověď.

„Hej, nejdeš náhodou do práce?“ šťouchla jsem pro změnu do kotníku Ashleyho. Ten vždycky snášel alkohol mnohem lépe než Amory. Navzdory své štíhlé postavě dokázal snadno dostat pod stůl i svoje vesměs břichaté stálé zákazníky ověšené tlustými zlatými řetězy.

Ashley mlčel a jeho mlčení z něj hlasitě křičelo.

„Žádnou práci už nemám,“ řekl nakonec chladným hlasem, jako by promluvil umrlec. Sebral mi láhev, zaklonil hlavu a já jen sledovala, jak mu poskakuje ohryzek při hltání alkoholu, který evidentně potřeboval víc než já. Mě v práci jen zpražila zákaznice, kdežto on o svoje zaměstnání nejspíš právě přišel.

„Tebe vyhodili, Ashley?“

Okamžitě jsem zalitovala, že jsem se vůbec ptala, protože Amory vedle něj se prudce nadechl, škytl a rozvzlykal se tak žalostně, že mi to rvalo srdce.

„Ne.“ Ashley jako ve snu – nebo spíš v noční můře – vytáhl kapesník a podal ho Amorymu.

„Oni to tam včera vypálili.“

„Co vypálili?“ zeptala jsem se, připadala jsem si hrozně hloupě, ale ta jeho věta zněla příliš neuvěřitelně na to, abych ji dokázala okamžitě zpracovat.

„Celý kabaret…“ vysvětlil Ashley mrtvě. „Jednotky SA. Čekali venku, a když představení skončilo, přepadli nás. Hodili dovnitř několik zápalných lahví a vypukla panika. Když jsme vyběhli ven, začali nás chytat a mlátit, všechny, účinkující, manažera, dokonce i obsluhu. Řekl bych, že my dva s Amorym jsme ještě měli docela štěstí.“ S těmito slovy Ashley shodil rukáv kimona z ramene; světlou, jemně tvarovanou paži hyzdila ošklivá modřina. „Schytali jsme jenom pár ran obušky, než jsme se stihli vypařit. Nevíme ale, jak dopadli ostatní. Ne že bychom mohli zavolat na pomoc policii. Ještě by nás sebrali za rušení veřejného pořádku a provokování spořádaných árijských občanů naším nemorálním chováním,“ dokončil pochmurně a jeho hlas překypoval sarkasmem.

Amory zabořil obličej do vyšívané bílé látky a rozplakal se naplno.

„Jak ses měla ty?“ zeptal se Ashley.

„Nic moc. Jedna zákaznice na mě dnes ječela, že jsem špinavá podvodnická Židovka, ale to je tak asi všechno,“ pokrčila jsem rameny.

Tiše si odfrkl a zvedl skoro prázdnou láhev jako na přípitek. „Tak vítej v Hitlerově Německu, sestro.“

„Necítím se tu zrovna vítána.“

„No, raději si na to zvykej. Neřekl bych, že to brzy skončí.“

Lokla jsem si taky a ušklíbla jsem se, ale ne kvůli brandy, která mě štípala v ústech. Budoucnost zaváněla hůř než jejich vlasy, páchla sežehnutou kůží a zkrvavenými sny. Neměla jsem pocit, že bych si na tohle chtěla zvykat.

KAPITOLA TŘI

Možná to bylo vlivem posledních událostí, ale obávala jsem se jít druhý den ráno do práce. Od chvíle, kdy jsem ještě potmě hmátla po zvonícím budíku, jsem byla jako zaseknutá – nespěchala jsem s oblékáním ani s vařením kávy a prostě jen oddalovala nevyhnutelné. Nedokázala jsem přesně pojmenovat, co mě trápí, ale pocit nevysvětlitelné zlé předtuchy mě neopouštěl.

A aby toho nebylo málo, připadalo mi, jako by se veškeré okolí náhle spiklo a přes noc vyzdobilo všechna okna vlajkami s hákovým křížem, které teď ve větru a mrholení zlostně pleskaly a černé Hakenkreuzy na nich se výhružně hemžily jako pavouci před útokem na kořist. Nedokázala jsem vlastně říct, proč jsem si jich najednou začala tolik všímat nebo proč mi tak moc vadí. Byly to přece jenom prapory, neškodné kusy látky, ale mně se najednou zdálo, že jsou to urážky namířené proti mně osobně. Proti mně, proti Ashleymu a Amorymu, a taky proti všem ostatním, kteří nezapadají do toho nového „snu“ o „velkém Německu“. Včera byly ještě neškodné a dnes ráno jako by luskaly hákovými rameny místo prstů a pleskání bylo výsměch, posmívaly se, mlčky, ale přesto mocně, dávaly mi najevo, že sem mezi vyvolené nepatřím, že jsem tu cizinka, nepřítel jejich nové říše.

Nečistá podvodná Židovka.

Sešla jsem do stanice U-Bahnu, vytáhla z kapsy ohmataný výtisk Kafkovy Proměny – to bylo zatím poslední čtení, které mi doporučil Amory – a vzápětí jsem úplně zapomněla na ty vlajky, na vypálený kabaret i na tu obecnou úzkost, která mě trápila už pár měsíců, dokud se přímo nade mnou neozval něčí hlas: „Ehm, ta kniha je zakázaná, víme?“

Významně jsem si olízla prst a otočila na další stránku. Ten člověk s odznáčkem nacistické strany na klopě kabátu to myslel dobře. Odstoupil ode mě na druhý konec vagonu a něco si pro sebe brblal.

Kafkův svět byl hluboký, bizarní a trochu šílený. Dál jsem přemítala o alegorii proměny obchodního cestujícího Řehoře Samsy v hmyzí havěť; dál jsem byla ponořená hluboko ve svých úvahách a nevšímala si ničeho kolem sebe, protože moje nohy vycvičené dlouhými měsíci pravidelné rutiny mě samy dovedly ke dveřím obchodu pana Perelmana. Tam jsem si každé ráno kupovala oběd: sendvič ze dvou krajíců žitného chleba s vařeným hovězím jazykem, hořčicí a okurkou, které připravovala paní Perelmanová, a k tomu pár kousků jejího sladkého pečiva. Měla jsem na cestě do práce několik takových krámků, ale měla jsem důvod zůstávat věrná Perelmanovým: když jsem přijela do Berlína a zoufale se snažila rozložit své skrovné úspory, než se dočkám první výplaty, byl to právě Herr Perelman, kdo mi nabídl, že mi otevře účet na jméno, a nad mým zdráháním jen s úsměvem laskavého dědečka mávl rukou. Poskytoval mi tedy stravu v době, kdy jsem na tom byla špatně, ale co bylo ještě důležitější, stal se první přátelskou tváří ve městě plném lhostejných, netečných cizinců. Taková krmě pro duši, pouhé vědomí, že je tu někdo, kdo si všimne, že jste se jednoho dne neobjevili, je mnohem podstatnější než jakékoli jídlo.

Zčistajasna se přede mnou objevil kbelík. Zakopla jsem o něj a zaklela, když se bílá barva rozlila všude kolem a potřísnila mi moje jediné zimní kotníkové botky bílými kapičkami.

„Dávej pozor, kam lezeš, tele jedno neohrabané!“ zaburácel čísi hlas hned vedle mě.

Patřil chlapovi v dlouhém kabátě, jehož hranatá čepice příslušníka paramilitárních jednotek SA svou strohostí nepochybně ladila s mozkem pod ní, jak jednou výstižně prohlásil Ashley.

Nebyla jsem schopná odpovědi, zírala jsem jako omráčená na toho člověka i na štětec v jeho pravé ruce, z nějž kapala bílá barva.

„Tos udělala schválně, co?“

Za jeho zády se objevil další důstojník. Byl o dost menší a vypadal mnohem mladší. Zjevně si však nedostatek výšky a zkušeností vynahrazoval siláckými řečmi a hrozivým šklebem ve tváři – maskou, kterou si takoví lidé nasazují, když nemají nic jiného, čím by mohli zaujmout.

„Tak jak to bylo?“ houkl znovu. „To je sabotování vládou schválených snah…“

Teprve teď jsem si všimla nápisu, který tahle dvojice pitomců z SA malovala, než jsem jim to upřímné úsilí přerušila:

„Špinavý podvodný Žid.

Nenakupujte od židovské špí–

Tím vzkaz náhle končil. Zpoza skleněné výlohy na mě zírala popelavá tvář pana Perelmana. Vypadal, jako by zestárl o dvacet let.

„Promiňte, já jsem vás neviděla,“ řekla jsem těm dvěma z SA a prošla kolem nich a jejich rozlitého kbelíku přímo do obchodu, jen jsem si ještě nejdřív důkladně otřela podrážky o rohožku přede dveřmi. Byla jsem tam jediná zákaznice.

„Guten Morgen, Herr Perelman,“ pozdravila jsem s úsměvem. „Zabalte mi prosím jako obvykle, jestli můžete být tak laskav.“ Pustil se mlčky do práce a ticho v prodejně těžce a dusivě bobtnalo. Pan Perelman se zachmuřenou tváří nakrájel jazyk, narovnal plátky na chleba, potřel je hořčicí a zabalil, pomalu a rozvážně. Když jsem mu podávala peníze, uviděla jsem, jak se mu tvář leskne slzami. Plakal, aniž by hnul jediným svalem v obličeji.

Nedokázala jsem se přimět k tomu, abych mu poděkovala. Bála jsem se, že se mi taky zlomí hlas.

„Mrcho,“ křikl po mně ten mladší SA, když jsem vyšla z krámku ven; ne moc hlasitě, aby tím komentářem nepohoršil veřejnost, ale dostatečně na to, abych to slyšela.

„To jsem,“ hodila jsem po něm přes rameno stejným tónem.

Mrcha a podvodná Židovka a parazit jako ten Kafkův Samsa a vůbec cokoli, čím mě poslední dobou v tomhle slavném, vlajkami ověšeném novém Německu tak rádi nazývali.

Wally se zkrabatil obličej, sotva mě uviděla, jak vcházím do obchodu a setřásám z kabátu to zimní ráno.

„Copak?“ bylo jediné, na co jsem se zmohla.

„Máš hned jít k panu Weberovi do kanceláře.“

„Přímo k Weberovi?“

Neodpověděla, jen truchlivě sklopila pohled k pultu, který právě leštila.

Každý, kdo někdy pracoval pro někoho jiného, ví, že když si s někým přeje mluvit sám vrchní šéf, není to obvykle rozhovor o povýšení. Zhluboka jsem se nadechla a připravovala se těch pár kroků chodbou kolem skladu na to, co přijde, jako odsouzenec cestou k šibenici.

„Vstupte!“ ozval se pan Weber zpoza dveří dřív, než jsem na ně klepla podruhé. Otevřela jsem a zastavila se po prvním krůčku, protože v tom těsném v prostoru, který tvořila kancelář pana Laflera, opravdu moc místa nebylo. Sám pan Lafler se díval z malého okénka ven, jako by se mu z atmosféry uvnitř dělalo nevolno. Pan Weber na jeho židli pročítal noviny s oficiálním znakem orlice s hákovým křížem – viděla jsem jeho černé obrysy prosvítat papírem dokonce i z místa, kde jsem stála. Vedle pana Laflera stál nějaký člověk v uniformě SA. Kožené boty mu zavrzaly, když se otočil, aby mě přejel zrakem nahoru a dolů neomaleným pohledem, který měl za cíl mě ponížit.

„Fräulein Davidsohnová, byl jsem upozorněn, že zde včera došlo k problému s jednou zákaznicí,“ spustil pan Weber s očima stále upřenýma do novin. Nechodil do prodejny často, ale když už nás poctil návštěvou, choval se k nám děvčatům vždycky přátelsky. Naposled o Vánocích nám dokonce potřásl rukou a poděkoval za naši skvělou práci a paní Weberová nám předala dárky. Teď se tvářil chladně, odtažitě a tak nepříjemně, že mi ho bylo skoro líto, v jaké situaci se ocitl.

„Nebyl to žádný problém,“ namítla jsem klidně, ale pevně. Věděla jsem už, kam to směřuje, ale nehodlala jsem jen tak tiše a pokorně klopit hlavu. „Ta dáma požadovala vrácení peněz na základě nesprávného předpokladu ohledně druhu materiálu a způsobu výroby kožešinových oděvů. Herr Lafler a já jsme jí vysvětlili, proč nemůžeme její požadavek zpracovat.“

Čekala jsem všechno možné, jen ne výbuch, který následoval. Obličej nad hnědou košilí zrudl během okamžiku jako červená řepa a on se nadechl a zaútočil na mě jako krajta. „Urazila jste árijskou dámu! Měl bych vás zatknout přímo tady, jak tu stojíte, vy namyšlená Židovko! Myslíte si, že jste lepší než ostatní? Trvá to už příliš dlouho, co se chováte, jako by vám patřil celý svět. Ale náš Führer tomu udělá rychlou přítrž. Však vy ještě uvidíte, jak rychle to udělá!“ pohrozil mi pěstí.

Pan Lafler se otočil zády k místnosti úplně a přitiskl čelo ke sklu, jako by chtěl odsud vyletět na ulici. Ve žlutém světle místnosti se nad námi tyčil jeho stín, největší ze všech tří.

„Myslím, že se rozumí samo sebou, že vaše zaměstnání v našem obchodě je bezodkladně ukončeno,“ zamumlal pan Weber a připomínal špatného herce, který čte mizerně napsaný scénář.

„Ano, Herr Weber. Rozumím. Na shledanou.“

Otočila jsem se na podpatku a odešla z kanceláře, i z obchodu, aniž bych se zastavila, aniž bych aspoň objala Wally na rozloučenou, aniž bych jí nechala adresu, kam mi může napsat. V tu chvíli, po všem, co se událo za uplynulých čtyřiadvacet hodin mi bylo naprosto jasné, že už tady, v této zemi, nejsem vítána, a ani jsem tu nehodlala zůstat.

„Doro! Doro, počkejte, prosím!“

Ostrý vítr mě šlehl do tváře, když jsem se otočila k panu Laflerovi, který vyběhl zpoza rohu, ze zadní části obchodu, kam každý druhý týden přijížděla nákladní auta se zbožím. Byl jen v košili, pletené vestě a vlněných kalhotách, a tak současně lapal po dechu a třásl se zimou nebo tím stresem, nedalo se to poznat.

„Vaše výplata,“ řekl a strčil mi do ruky svazek bankovek. „Za poslední tři týdny. Ten mizera esesácký trval na tom, abychom si ty peníze nechali, nebo ještě lépe, abychom je nabídli té dámě,“ vyplivl poslední slovo s nechutí, „jako kompenzaci za urážku. Ale…“ Šťouchl mě znovu rukou.

Vzala jsem si peníze a on schoval ruce do kapes a zvedl ramena až k uším.

„Děkuji vám, Herr Lafler.“

„Je mi to líto, Doro. Snažil jsem se…“

„Já vím.“

„Nemůžu s tím nic dělat. Jsem jen vedoucí, ten obchod mi nepatří. To by byla jiná….kdyby…“

„Já vím,“ zopakovala jsem.

„Kdybyste potřebovala doporučení nebo tak něco,“ začal, ale já jen zavrtěla hlavou.

„Děkuji vám pěkně, ale myslím, že tu nezůstanu.“

„Myslíte v Berlíně?“

„V Německu.“

„Ach.“ Zamyslel se. „No, možná, že to tak bude nejlepší.“

Z nějakého důvodu jsem si postupně stále víc uvědomovala, že mám v tašce ten chleba s vepřovým. Jeho vůně, která se kolem nás linula, mi v tak vážné chvíli připadala jaksi podivně nepatřičná.

Pan Lafler stále něco zvažoval a já jsem nakonec otevřela tašku a vytáhla z ní oběd koupený do práce, kterou jsem už neměla. „Tu máte. To je z obchodu od Perelmanových. Mají tam nejlepší masíčko ve městě. Jestli vám zachutná,“ řekla jsem a podávala mu ten balíček jídla, „možná byste tam mohl občas nakoupit. Určitě by nové zákazníky uvítali…“

Udělala jsem významnou pauzu. Pan Lafler vážně pohlédl na hnědý papír převázaný provázkem a vzal ho do rukou, jako by to nebyl jen obyčejný sendvič, ale vzácný artefakt nějaké starobylé rozpadající se říše.

„Odteď budu nakupovat jen v jejich obchodě.“ Vyslovil tu větu jako přísahu. Potřásla jsem mu volnou rukou a usmála se na něj. Byla jsem si jistá, že svůj slib dodrží.

KAPITOLA ČTYŘI

ESSEN, NĚMECKO, O DVA TÝDNY POZDĚJI

Návrat do rodného města z velké metropole se velmi podobá návratu domů z velkého večírku. Je tu příjemně a útulně klidno a každý kout je až nevyhnutelně známý, ale slabá melancholie člověka následuje jako stín. Odbarvuje důvěrně známé ulice do bledších tónů a shledání kvůli ní chutnají na jazyku trošku hořkosladce.

Nechala jsem se popadnout do matčiny i babiččiny vřelé náruče, ale Berlín mě dál tahal za srdce a volal mě zpátky hlasem sirény, blikal v mých vzpomínkách všemi světly velkoměsta, lákal mě jako proradný milenec, který po zdrcující hádce slibuje, že se změní.

Nebyl to ještě ani celý den, co mě Amory a Ashley střídavě objímali a tiskli na berlínském nádraží Alexanderplatz, a už jsem postrádala jejich ostrovtip, ladné paže, v nichž jsem se cítila bezpečněji než v ocelovém brnění, a jejich teplé rty na tváři, které mě šeptem ujišťovaly, že můj pokoj nechají prázdný, dokud se nerozhodnu vrátit. Dosud na mně lpěly stopy jejich rýžového pudru na obličej a vůně drahé kolínské, odmítaly se mě pustit, stejně jako mí spolubydlící mě nechtěli propustit z objetí, jako by tušili, že je naše poslední.

Stála jsem uprostřed našeho domu, maminka a babička poletovaly kolem a štěbetaly – „Nech ten kufr na chodbě, Dorinko“; „Vybalíš si později, až po jídle“; „Měla jsi nám poslat telegram, abychom věděli, že přijedeš, ale stejně, to jsi nás tak mile překvapila“; „Pojď, posaď se, no jen si sedni!“; „Škoda, že ses právě minula s tatínkem, před chvílí tu byl na oběd a vracel se zpátky do obchodu ani ne deset minut předtím, než ses objevila ty“; „Nachystáme něco k jídlu, jenom okamžíček“ – a ne, nevšimly si v tom svém radostném rozrušení, jak jsem ztichlá, plná stesku po tom, co jsem právě opustila.

Nejen město, ale i svobodu. Moje vlastní samostatné bydlení, přátele, které dřív nikdo neodsuzoval, když o nich nic nevěděl, život, který byl celý můj, se všemi přešlapy a zklamáními, sobotní noci strávené v opilosti a polozapomenutí, neděle s kocovinou, cigarety, za které mi nikdo nevynadal, příliš krátké šaty, milence na jednu noc…

Teď jsem tu seděla na rozvrzané židli, kterou jsem si pamatovala ještě ze svých školních let, ve stejném koutě kuchyně s jídelním stolem, a připadala jsem si znovu jako malé děcko, ošizená o něco, zpátky v hnízdě, odkud jsem před rokem s takovým vzrušením odletěla, nekonečně zklamaná sama sebou kvůli něčemu, co nebyla moje chyba.

„Já jsem tak ráda, že jsi zpátky,“ řekla babička, ale ani se neotočila od sporáku, kde už to syčelo, kouřilo a prskalo sádlem – tři pokrmy naráz, všechny pod babiččiným bedlivým dohledem. Tlustý cop, který jsem jí vždycky záviděla, měla na temeni smotaný do drdolu. Byla drobná a šlachovitá, tančila mezi dřezem, kuchyňskou linkou a sporákem s lehkostí primabaleríny, jen místo baletní sukýnky obepínala její dívčí štíhlý pas světle olivová zástěra s výšivkou bílých květů. Schovávala si ji jen pro zvláštní příležitosti a byla velmi hrdá, že si ji nikdy neušpinila, bez ohledu na to, jaká kulinářská díla ve svém malém kuchyňském království právě tvořila.

„Chyběla jsi nám tady,“ pokračovala. „Bez tebe to prostě nebylo ono. Vzpomínáš si na Stellu, Heinrichovu dceru? Ta teď pracuje v mateřské školce. Mohla by se za tebe přimluvit, aby tě tam taky zaměstnali. Školka je hned za rohem Kleinova řeznictví, však víš, měla bys to slabou čtvrthodinku cesty pěšky. Bude to pro tebe oproti Berlínu příjemná změna,“ řekla a dobromyslně se zasmála. „Vím, jak sis stěžovala na všechny ty U-Bahny a autobusy, jak jsi musela každý den jezdit do práce…“

„Nestěžovala jsem si, Oma,“ zamumlala jsem a namotávala si třásně ubrusu kolem ukazováčku a zase je stahovala – dětský zvyk, který se najednou objevil poté, co jsem na něj dávno zapomněla.

„Jen ji nechte pár dní odpočinout.“