Copyright text and illustrations © 2021 by CARLSEN Verlag GmbH, Hamburg, Germany

First published in Germany under the title School of Talents: Erste Stunde: Tierisch Laut

All rights reserved

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Radana Studenovská, 2025

Cover and Illustrations © Simona M. Ceccarelli, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5798-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-5799-2 (mobi)

Kapitola 1

KDO MÁ TOHLE ČÍST?

Alva ležela v posteli zachumlaná pod dekou.

Nedočkavě otevřela dopis od brášky, který dostala dnes dopoledne. Dopisní papír rozložila ve svitu lampičky na čtení a… zůstala na stránku překvapeně zírat. To myslí vážně?

Přečíst Kájovo písmo nikdy nebylo snadné. Co má být ale tohle? Lehčí už by bylo rozluštit hieroglyfy.

Alva se s námahou prokousávala změtí písmenek.

MILÁ ALVO,

NEMŮŽU UVĚŘIT, ŽE JSI JEŠTĚ POŘÁD V TÉ HLOUPÉ ŠKOLE. PÍŠU TI POTAJÍ POD DEKOU A SVÍTÍM SI BATERKOU.

Aha! Tohle aspoň vysvětlovalo ten kostrbatý rukopis.

Proč ale píše Kája potají?

TÁTA MI ZAKÁZAL MÍT ROZSVÍCENO, PROTOŽE UŽ JE POZDĚ A ON JE VZTEKY BEZ SEBE. A TO JENOM PROTO, ŽE JSEM SI NA JEDEN PROJEKT DO ŠKOLY VYROBIL DÍRKOVÝ FOŤÁK. FUNGUJE ÚPLNĚ SKVĚLE. ZABUDOVAL JSEM DO NĚJ JEHO MOBIL KVŮLI NATÁČENÍ. A TEN TEĎ JAKO NA POTVORU I S FOŤÁKEM ZŮSTAL VE ŠKOLE. ALE COPAK KVŮLI TOMU MUSÍ HNED TAK VYŠILOVAT?

Alva s úsměvem vzhlédla a několikrát zamrkala.

Tenhle škrabopis nebylo snadné přečíst, ale představa, jak její malý bratříček přivedl tatínka k zoufalství, byla moc legrační!

Alva podrážděně zvedla hlavu a nakrčila nos.

V pokoji něco páchlo hnojem. Propánakrále, nejsou to snad její džíny? To přece nemůže být pravda.

Dnes odpoledne při trénování talentu ani nebyla ve stáji, ale jen venku u výběhů.

Alva už několik týdnů navštěvovala ŠKOLU TALENTŮ. Každé dítě tady mělo nějaké neobvyklé nadání. Někdo se uměl proměňovat, procházet zdí, měnit svou velikost…, prostě všemožné věci. Alva rozuměla řeči zvířat a možná i dokázala číst jejich myšlenky. Tím si nebyl nikdo úplně jistý.

Od toho tu měli předmět trénování talentu. Všichni se při něm učili ovládat své schopnosti, což se jim dařilo někdy lépe a jindy zase hůř. V Alvině případě to bylo spíš horší.

Dívenka si povzdechla. Nejenže to bylo v jejím pokoji cítit jako na statku, ale byl tam taky pořádný rámus. Takový, že se sotva dokázala soustředit na Kájův dopis. Za oknem pokoje se v soumraku hemžila spousta zvířátek. A Alva jim všem rozuměla. Věděla, že netopýři soutěží v létání, nějaký ježek naříkal, protože se zatoulal, a plši pořádali hlučný večírek, protože objevili veverčinu zásobu ořechů.

Občas se však Alvě s velkým úsilím podařilo jednotlivé hlasy ve své hlavě trochu utišit.

Jenže venku se toho zkrátka dělo až moc.

Alvina spolubydlící Bedřiška bohužel trvala na tom, že okno zůstane otevřené. Alva slyšela, jak v posteli vedle obrátila stránku v knize a tiše se pro sebe zachichotala.

„Je ta knížka vtipná?“ zeptala se Alva. Smích totiž nebyl zrovna Bedřiščina parketa.

„Hm,“ zabručela místo odpovědi Bedřiška a přetáhla si deku přes rameno.

Alva stiskla rty a litovala, že vůbec něco řekla.

Bedřiščino bručení nad slunce jasněji naznačovalo, že nemá chuť se s Alvou bavit. Se spolubydlící se od prvního okamžiku nemohly vystát.

Proto mezi nimi většinou vládlo ticho.

Alva se vrátila k bráškovu dopisu.

JEDNOU JSEM SE MÁMY ZEPTAL NA STREJDU TOMÁŠE

Strýček Tomáš byl bratr její maminky a také ředitel ŠKOLY TALENTŮ. Všichni mu tady říkali ředitel Františ. To on Alvě navrhl, aby nastoupila do jeho školy a naučila se tam ovládat svoje schopnosti.

Alva už nechtěla slyšet žádná zvířata. Původně tu měla zůstat jen tři týdny, ale trénování talentu bylo docela zapeklité a ona si zdejší pobyt prodloužila.

A někdy už si ani nebyla jistá, jestli odsud vůbec chce odejít. Přes den se jí to tady zdálo celkem zábavné. Večer by však byla mnohem, mnohem raději doma se svojí rodinou nebo ve svém pokoji. Strýček Tomáš se do rodiny jaksi nepočítal, byl to pro ni spíš pan ředitel.

Přesto chtěla samozřejmě vědět, co se Kája o strýčkovi dozvěděl. Hledala v textu místo, kde skončila.

JEDNOU JSEM SE MÁMY ZEPTAL NA STREJDU TOMÁŠE A VYPÁTRAL JSEM NĚCO NEUVĚŘITELNÉHO…

Cvak!

Najednou zhaslo světlo a pokoj potemněl.

„Co má tohle zase být?“ zabrblala Bedřiška z vedlejší postele.

„Já za to přece nemůžu!“ rychle si pospíšila Alva s odpovědí.

„To taky netvrdím,“ odpověděla jí hned naštvaně Bedřiška.

Vtom uslyšely paní učitelku Molinu, jak na ně venku volá: „Děvčata! Děvčata! Pojďte prosím všechny ven z pokojů, ale pronto. Hlavně žádnou paniku! Jenom vypadla elektřina.“

„Proč by měl člověk panikařit kvůli něčemu, co se tu děje v jednom kuse?“ zamumlala Bedřiška.

Alva jí dávala potají za pravdu. Výpadky proudu teď byly skoro na denním pořádku. Na to, že se najednou setmělo, už si úplně zvykla.

Bedřiška otevřela dveře od pokoje. Světlo baterky, kterou si paní Molina svítila na chodbě, Alvě stačilo, aby v nohách postele našla mikinu s kapucí. Popadla ji a do kapsy na břiše si zastrčila Kájův dopis.

Alvu na chodbě přivítalo tiché mumlání. Sice už znala všechny dívky z internátu, avšak v přítmí nebylo snadné je rozeznat.

„Nikdo se ani nehne!“ vykřikla náhle jakási dívka před Alvou. „Myslím, že Terka se proměnila!“

„V co?“ zeptala se tichounce Alva a znenadání jí přelezlo po noze něco studeného. Kousla se do jazyka, aby nevypískla nahlas.

„Nic ti neudělá. Je to jen Terka. Nic ti neudělá,“ šeptala si pro sebe.

„Júúú,“ vypískl ve tmě kdosi někde vzadu. „Paní Molino, paní Molino, něco odporného se dotklo mojí nohy!“

Alva viděla stín nějaké holčičky, jak poskakuje sem a tam. I ostatní potlačovali zděšené výkřiky nebo se znechuceně otřásali.

„No tak, zůstaňte stát, to je jen Terka,“ rozčilovala se holčička před Alvou.

Na konci chodby paní Molina divoce mávala baterkou sem a tam.

„Nemám ponětí, co tu paní učitelka vyvádí, ledaže by tu mělo přistát letadlo,“ uslyšela Alva za sebou zašeptat Málku. Se zachichotáním se ke svojí kamarádce protlačila.

„Silenzio, moje drahé dívky!“ zvolala paní Molina. Znamenalo to „ticho“ a bylo to italsky. Paní Molina neustále mluvila dvěma jazyky. Alva si na to už skoro zvykla. „Nikdo ať na toho hada nešlápne. Zvedněte ho prosím někdo!“ přikázala paní učitelka.

„To bychom ho museli nejdřív vidět,“ zahučela Málka.

„Nemohl by se někdo proměnit ve velkou světlušku?“ křikla jedna dívenka.

Na chodbě ihned vyšlehly malé jiskřičky.

„Ne, Marto, přestaň!“ ozval se znovu hlas paní Moliny. „Ohnivé koule teď házet nesmíš. Je to moc nebezpečné.“

Málka se shýbla a pokusila se zvednout obrovského hada, který se klikatil téměř po celé délce místnosti. „Božínku, Terko, ty jsi ale těžká!“ vzdychala.

Alvě nezbylo nic jiného než přiložit ruku k dílu. Hadi jí připadali opravdu odporní a měla z nich strach. A přestože si pořád opakovala, že tohle není žádná skutečná anakonda velká, hada se šíleně štítila a doufala, že se Terka pěkně rychle promění zase zpět.

Vtom znovu zazněl hlas paní Moliny. „Budu vyvolávat vaše jména a vy se mi budete hlásit!“ oznámila žačkám na chodbě.

„Ale pronto, prosím!“ vykřikla jedna holčička. „Terka je pořádně těžká!“

„Tak už ticho. Allora, začínáme: Málka Banánová!“

„Zde!“ ozvalo se chodbou Málčino zvolání.

„Není to zvláštní?“ zeptala se Alva směrem k Málce, zatímco okolo ní se ozývaly výkřiky „zde“. „Pokolikáté už vlastně proud vypadl?“

„Počtvrté za dva týdny,“ odvětila Málka.

Alva zavrtěla hlavou. „Už se to tady stalo někdy dřív?“

Málka byla ve ŠKOLE TALENTŮ mnohem déle než Alva.

Místo Málky jí odpověděla Lenka, Málčina spolubydlící: „Tedy já si na nic takového nepamatuju.“

A Málka se přidala: „Od té doby, co tu jsem, ještě nikdy.“

„Terka Radílková!“ zvolala paní Molina.

Ticho.

„Terka Radílková?“ opakovala paní učitelka.

„Zde!“ uslyšela Alva vykřiknout nějakou holčičku přímo před sebou.

Alva se musela ovládat, aby okamžitě neupustila příšeru, kterou svírala v rukou. Koho to tedy drží, když Terka stojí někde vpředu?

Málka si zřejmě jejího údivu povšimla. „Místo Terky odpověděla Ema, ty hrdinko,“ zachichotala se.

„Fakt?“ zeptala se Alva.

„Á, výborně, náš plaz za sebe dokonce nechává mluvit ostatní. Děkuji, Emo,“ poznamenala teď také paní Molina a vyvolala další jméno ze seznamu.

„Alva Jehličková?“

„Zde!“ ozvala se Alva hlasitě.

Málka vedle ní se zeptala: „Neměli bychom mít pro takový případ v pokojích baterky?“

„Určitě, ale většina jich přece byla rozbitá a musely se opravit,“ zašeptala Lenka.

„Já jsem slyšela, že všechny baterky z ostrova zmizely,“ špitla jiná holčička.

Celé to bylo opravdu podivné.

Kapitola 2

O CHODÍCÍ LAMPĚ

Paní Molina odvedla dívky po schodech dolů do společenské místnosti. Tam už čekali ostatní, kteří měli své pokoje v přízemí. Alvě se ulevilo, když hada konečně mohla pustit. Terka se odplazila k pohovce a stočila se tam do klubíčka.

Ema s Piou vytáhly krabici se svíčkami. Alva vkládala čajové svíčky do skleniček a podávala je Málce, která je zapalovala. Pia nechala skleničky se světýlky létat po místnosti, kde se postupně rozjasňovalo.

„No, mia cara ragazza! Ať tu ty sklenky nelétají. Všechny pěkně roznášej ručně,“ okamžitě ji napomenula paní Molina.

Alva si všimla nějaké dívenky, která stála u skříně a držela v rukou poblikávající basketbalový míč.

„Co to tam provádí?“ zeptala se Alva Málky a podala jí další svíčku.

„Nela? Ta umí rozsvěcovat různé věci,“ vysvětlila jí Málka a svíčku zapálila.

Alva Nelu pozorovala. Zoufalý výraz v dívčině tváři znala až příliš dobře. Ovládat svůj talent bylo jako snažit se zakousnout do jablka plovoucího ve vodě, aniž byste přitom použili ruce. Sotva jste o něj zavadili, už vám vyklouzlo někam pryč.

Míč v dívčiných rukou zablikal silněji a na dvě vteřiny jasně zazářil.

„Ale no tak! Nelo, děláš nám konkurenci,“ podotkla Málka se smíchem.

Teď už Nelu pozorovalo příliš mnoho dětí. Míč okamžitě zase potemněl.

Vtom se k nim připlazila Terka a konečkem ocasu uchopila krabičku zápalek. Zasyčela přitom cosi, co znělo skoro jako „pomoct“.

„Dost by nám pomohlo, kdybys příště nebyla tak těžká! Třeba slepýš by byl v pohodě. Nebo nějaký jiný praktičtější formát,“ zabručela Lenka.

Terka zase jen něco zasyčela.

Na druhém konci stolu žonglovala Marta s malými ohnivými koulemi. Amélie ohnivé koule obalila velkými bublinami, které vypadaly jako mýdlové a vznášely se ve vzduchu.

Alva fascinovaně pozorovala, jak tyhle tři svítící koule poletují po místnosti. Vypadalo to překrásně!

Znenadání jedna bublina praskla přímo nad pohovkou. Ohnivá koule dopadla na dvě knihy, které se hned vznítily.

„Hoří!“ vykřikla jakási holčička. Ale než stačila paní Molina zareagovat, vyslala Málka nevelký mráček, který nechala vypršet nad pohovkou.

„Skvělé – je po požáru!“ oznámila zase holčička a prohlížela promáčené ohořelé knihy.

Vtom někdo zaklepal na dveře.

„Avanti,“ pronesla paní Molina. Dveře se otevřely.

Dovnitř proudilo světlo, silnější než všechny svíčky v místnosti dohromady. Celá místnost se jedním rázem úplně rozjasnila. Holčičky musely přimhouřit oči, než si na tu oslňující zář zvykly.

Po chvíli poznala Alva ředitele Františe a vedle něj nějakého kluka, který v každé ruce držel zářivě jasnou žárovku. Ani trošku neblikaly. Alva zaslechla, jak Nela mrštila basketbalovým míčem do kouta. „Páni, kdopak je tahle chodící lampa?“ vyzvídala Alva překvapeně na kamarádkách.

„To je Ben,“ odpověděla Málka.

„Sympatický! Ale jak to, že svítí?“ vyptávala se Alva.

„Je nabitý proudem,“ vysvětlila jí Lenka.

„To je tak praktické!“ Na víc se Alva nezmohla.

„Dobrý večer. Je tu všechno v pořádku?“ zeptal se ředitel Františ. Přejížděl pohledem po místnosti a krátce se zastavil u Alvy. Ta mu v duchu hlasitě a zřetelně odpověděla: „VŠECHNO V POHODĚ!“

Ona jediná tu totiž věděla, že pan ředitel umí číst myšlenky. Bylo to však tajemství, stejně jako to, že je jejím strýčkem.

Ředitel Františ na ni nenápadně pokývl.

Pak si chvíli povídal s paní Molinou. Ben stál vedle ředitele, nehnul ani brvou a svítil.

Poté, co ředitel Františ a jeho chodící lampička zase odešli, musely si oči děvčat opět zvyknout na blikavé světlo svíček.

Málka přinesla ze skříně hrací karty. Lenka, Ema a Sabita se usadily u stolu.

„Budeme hrát prší. Nechceš se přidat?“ zeptala se Ema.

„Začněte zatím beze mě. Já si nejdřív tohle dočtu,“ řekla Alva a zamávala na ně Kájovým dopisem. Uvelebila se na pohovce a znovu se pustila do luštění jeho škrabopisu.

JEDNOU JSEM SE MÁMY ZEPTAL NA STREJDU TOMÁŠE A VYPÁTRAL JSEM NĚCO NEUVĚŘITELNÉHO.

STREJDA TOMÁŠ BYL JAKO DÍTĚ HROZNĚ MOC ZLOBIVÝ. POŘÁD SE S NĚKÝM PRAL, VE ŠKOLE MU TO VŮBEC NEŠLO A BYL PŘÍŠERNĚ DRZÝ NA UČITELE. NĚKOLIKRÁT HO CHTĚLI ZE ŠKOLY VYHODIT. A NĚKDO TAKOVÝ TEĎ SÁM VEDE ŠKOLU. TO JE FAKT NA HLAVU! ALE NEMĚJ STRACH, JÁ UŽ NAJDU ZPŮSOB, JAK TĚ ZASE DOSTAT DOMŮ.

TVŮJ KÁJA (BRATR)

Copak si Kája myslí, že zapomněla, že je její bratr?

Proč by to jinak psal do závorek za svoje jméno? Alva dopis s úsměvem poskládala a představila si svého naprosto úzkoprsého strýčka jako darebáka na plný úvazek.

Když si strkala dopis do kapsy, všimla si na jedné z pohovek Bedřišky. Daleko od všech ostatních. O samotě. V místnosti plné spolužaček se posadila na to nejosamělejší místo, které tam bylo.

Ach jo, ta se opravdu vyhýbá každé zábavě.

Alva chvíli zvažovala, že by za ní zašla, ale asi by se jí od Bedřišky dostalo jen příkrého odmítnutí.

„Haló, nespi!“ vytrhla ji z myšlenek Málka.

„Zahraješ si s námi tohle kolo?“ zeptala se a zamávala balíčkem karet.

„Co říkáš?“ otázala se Alva. Zaplašila myšlenky na nevlídnou spolubydlící a odpověděla: „Jo, jasně!“

Hrály ještě pěknou chvíli a krátce předtím, než se Lenka stihla prošvindlovat k výhře, se světla zase rozsvítila. Paní Molina tleskla do dlaní a poslala všechny zpátky do postele.

Kapitola 3

HURÁ, UŽ ZASE SKLÁDÁ BÁSNIČKY

Nazítří ráno čekala Alva před domem na Málku aLenku, že spolu půjdou na snídani. Na střechu domu už dopadaly první mléčně zbarvené sluneční paprsky. Alva zavřela oči arannímu sluníčku nastavila tvář. Zhluboka se nadechla. Vzduch voněl létem.

Uslyšela, jak kdesi opodál zapleskala ptačí křídla. To bude určitě Rodrigo, trochu neobvyklá vrána, která rozumí lidské řeči. Aprotože Alva zase rozuměla řeči zvířat, mohli si ti dva spolu povídat. Alvě to někdy připadalo opravdu namáhavé, protože Rodrigo nebyl žádná obyčejná vrána.

Askutečně, vpříštím okamžiku Alvě vhlavě zakrákoral nějaký hlásek: „Co je to vlastně za hru, kterou teď spolu hrajete?“

Alva slyšela, jak Rodrigo cupitá po štěrkové cestičce.

„Hru?“ zabručela se zavřenýma očima.

„Světlo, tma, světlo…“ řekla vrána ahlasitě zakrákala. Ten zvuk skoro naháněl hrůzu, měl to ale být smích.

Alva otevřela oči apohlédla na ptáčka.

„Myslíš ty výpadky proudu? To není žádná hra,“ vysvětlila mu.

„Nýbrž?“ vyptával se Rodrigo avyskočil na opěradlo lavičky.

„Spíš taková nepříjemnost. Proto jsme před několika dny měli ksnídani zmrzlinu,“ vyprávěla Alva.

„Máte všech pět pohromadě?“ zaskřehotal Rodrigo azavrtěl hlavičkou.

„Pročpak?“ zeptala se Alva.

„Jíte ráno zmrzlinu, protože máte vnoci zhasnuto?“ vřískl Rodrigo arozčileně poskakoval sem atam.

Alva přemýšlela, jak by mohla vráně vysvětlit výpadek proudu, ale najednou uviděla vycházet zdomu Málku sLenkou. Ta si prohlížela povykujícího, poskakujícího ptáčka. „Páni, hned poránu rozčilená vrána,“ poznamenala súsměvem.

„Řekni mu, ať tolik nehlučí,“ zabrblala Málka. Zřídkakdy byla ráno ve formě.

Ale dříve než mohla Alva zastavit Rodrigův záchvat smíchu, pták zkrátka odletěl pryč.

Alva se sMálkou aLenkou vydala na cestu do jídelny. Když procházely vestibulem, Alva uslyšela, jak několik žáků reptá. Jeden si hlasitě stěžoval: „Myslel jsem, že tu věc už opravili!“

Alva zůstala stát jako přikovaná.

„Co se děje?“ zjišťovala Málka.

Alvě se rozbušilo srdce. „Tys to právě neslyšela?“ zeptala se. Spěšně zamířila kinformační tabuli apodívala se nahoru.

Askutečně. Elektronická tabule neukazovala ani rozvrh hodin, ani nabídku kroužků na odpoledne. Až na pár řádků byla úplně bílá.

Alva nemohla uvěřit vlastním očím. Na tabuli byla další básnička!

Pohledem horečnatě přelétala po textu. Musí si ho zapamatovat, než zase zmizí.

Til se ušklíbl.