LES

DUCHŮ

Copyright © 2023 by C. J. Cooke

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Julie Tesla, 2025

Cover © Andrew Davis, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5795-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-5796-1 (mobi)

LES

DUCHŮ

C. J. COOKE

přeložila Julie Tesla

Věnováno mým dcerám

Melody,

Summer

a Willow

a také všem ženám a dětem,

které prošly skotskými domovy pro matky s dětmi.

Za nějakou minutu nebo dvě vyňala Housenka dýmku z úst, (…) slezla z hřibu a odplazila se do trávy, poznamenávajíc jen jako mimochodem: „Jedna strana vás natáhne, druhá strana vás zkrátí.“

„Jedna strana čeho? Druhá strana čeho?“ pomyslila si Alenka.

„Hřibu,“ řekla Housenka.

Lewis Carroll, Alenčina dobrodružství

v říši divů a za zrcadlem

překlad Jaroslav Císař

Kdo vstoupí na zeleň víl,

rozloučí se se štěstím.

Kdo vílí kruh poruší,

smrt mu cestu přeruší.

tradiční skotská říkanka

„Ty mě zabiješ,“ zanaříká. „Chceš, abych shořel v ohni.“

Ta slova dopadnou jako rány. Prohlížím si jeho roztomilý obličejík a něžné hnědé oči bez náznaku záludnosti. Jak na něco takového přišel?

„Víš proč?“ zašeptám. Nevyslovuje se mi to snadno.

„Kvůli tomu, co jsem zač.“

Vezmu jeho ruku do své. „Nikdy, nikdy bych ti neublížila,“ řeknu mu něžně.

Přes tvář mu přeletí stín.

„Ale uděláš to.“

Je mu teprve pět let a už si v sobě nese vědomí něčeho tak strašlivého.

Můj syn.

Traduje se, že si dcera z nejbohatšího panství v oblasti Scottish Borders ráda četla v nedalekém lese plném stromů tak starých, že jejich kmeny zbělely a větve byly celé zkroucené a pokřivené.

Jednoho dne dívka v lese usnula a zdál se jí sen, v němž ji navštívila zlá, ohavná bytost, stará jako sám čas, pokroucená jako liána a pokrytá černým slizem. Byla to čarodějnice Nicnevin, skotská Hekaté, v jedné ze svých mnoha podob.

Když se dívka probudila, utíkala domů a dlouhý čas se do lesa neodvážila.

O devět měsíců později porodila dítě, přestože přísahala, že s žádným mužem neulehla. Lékař při pohledu na něj utekl. Mělo sice andělskou tvář, avšak z pupíku a prstů na rukou i nohou mu vyrůstaly dlouhé vláknité kořínky, místo uší mělo pučící větévky a temeno jeho hlavy vypadalo jako měkký klobouk houby.

Dívčini rodiče takové stvoření nechtěli nechat žít a zahubili jej. Říká se, že je Nicnevin oba očarovala a ovládla jejich mysl, až se začali navzájem nenávidět nebo si ve zmatku a utrpení vzali život. Rodina byla za svůj krutý čin navždy prokleta.

Čarodějnice se však rozhodla, že sídlo nenechá zpustnout a udělá z něj své království, palác hniloby a zkázy.

Odtud název Lichen Hall čili Lišejníkové panství.

„Dějiny Lichen Hall“, poznámka pod čarou xi,

Kouzelný svět hub, A. E. Llewellyn (1937)

PŘEDTÍM

MABEL

Dundee, Skotsko, květen 1959

Mám v koleni ducha. Hned za čéškou je malá kapsička a on se v ní schovává, zachumlaný do měkké podušky chrupavky. Je maličký a vyděšený, takže sedím s nohou lehce nataženou, abych ho nerušila. Nikomu jsem o něm neřekla. Mysleli by si, že jsem se zbláznila.

„Mabel? Posloucháte mě?“

Máma má doširoka otevřené oči, jako by se snažila probudit, její ruce ale vypovídají o něčem jiném. Křečovitě svírá popruh kabelky a klouby na rukou má úplně bílé, jako na nějaké pouťové atrakci.

„Slyšela jsi, co řekl doktor McCann?“

Přikývnu, i když jsem ho ve skutečnosti neslyšela. Tohle dělám pořád – sklouzávám ke snění. Prohlédnu si složku na stole vedle nás. Vidím na ní své jméno. Mabel Anne Haggithová. Narozena 12. března 1942, 45 kg, 158 cm. Doktor McCann se na mě dívá zpoza obrouček brýlí a jeho propletené tlusté červené prsty mi připomínají nějakého mořského tvora. Vzduch v místnosti pulzuje dojmem, že jsem provedla něco špatného.

„Kdy jste měla poslední menstruaci, slečno Haggithová?“ zeptá se doktor.

„Nejsem si jistá.“ Rozpaky mě zasáhnou jako políček. Na něco takového se mě ještě nikdy nikdo nezeptal. Je to soukromá věc.

„Zkuste si vzpomenout,“ řekne unaveně. Máma do mě šťouchne, jako bych byla nezdvořilá.

„Vždycky jsem měla… nepravidelné měsíčky,“ vykoktám.

„Potřebuju jen jedny menses, slečno Haggithová.“ Doktor McCann si povzdechne. „Ty poslední.“

„Těsně před Vánoci,“ odpovím. Vzpomenu si na to ráno v pekárně, zrovna jsem strkala do pece první várku masových koláčů a zem pode mnou se najednou jako by naklonila. Pak přišlo ostré bodnutí v rozkroku a bylo mi jasné, co se děje. Na rozdíl od teď.

Doktor McCann si něco napíše na papír a potom začne listovat v kalendáři na stole. Znovu píše a něco si mumlá. Duch v mém koleni zakašle.

„Pět měsíců,“ oznámí najednou doktor McCann. „Což ukazuje na termín někdy koncem září.“ Olízne si palec a ukazováček a vytrhne z hromádky na stole leták. „Prosím,“ podá ho mámě. „Předpokládám, že si budete chtít co nejdříve zjistit informace.“

Máma si od něj leták vezme a vzlykne. Duch je neklidný, nemůže spát. Zuřivě si třu koleno, dokud mi máma podrážděně neodtáhne ruku.

„Kdo to byl?“ vyhrkne a z očí jí srší blesky. „Byl to ten hrozný kluk, ten Jack?“

„Jack?“ zamračím se. „Já to nechápu. Co se mnou je? Umírám?“

„Umíráte?“ Doktor McCann se zasměje. „Ale no tak, Mabel. Je vám sedmnáct, nejste dítě.“

„… čekala bych, že udržíš nohy u sebe,“ zasyčí máma a v očích se jí zalesknou slzy hněvu. „A s tím špinavým, odporným klukem. Já věděla, že to dojde tak daleko. Věděla jsem to.“

Teprve když uvidím název letáku, dojde mi to. Pomalu, jako by se mi vzhůru po krku plazily něčí prsty. Domov svatého Lukáše pro matku a dítě. Na přední straně je obrázek ženy sedící na posteli, vedle ní muž a žena. Všichni se usmívají a ona jim podává dítě. V podtitulku stojí: Adopce je pro neprovdané matky tou nejlepší volbou.

Myslí si, že budu mít dítě. O to tu jde.

„Já nečekám dítě,“ zaprotestuju nahlas a málem už jim řeknu o přízracích, které mi občas spí v plicích nebo se schovávají v dásních, i o tom, že mám možná jeden z nich v děloze a oni si ho spletli s miminkem. Místo toho ze sebe vysoukám: „Jsem panna.“ Doktor McCann vyprskne smíchy. Je to ale pravda, jsem panna. Nikdy jsem neměla sex, dokonce ani ten, co se dělá rukama.

Doktor McCann se podívá na mámu. Ta se tváří nešťastně a rty má pevně sevřené. Vybavím si fakt, který jsem kdysi zaslechla – průměrný člověk za den vysloví jednu nebo dvě lži, ale sám je obelhán až dvěstěkrát denně. Vím, že já jsem mluvila pravdu. Takže doktor McCann lže?

Vyjdeme ven z ordinace. V autě nás čeká můj nevlastní otec Richard. „Je všechno v pořádku?“ zeptá se mámy a ona mu zaboří obličej do hrudi, jako bychom právě uprchly před válkou.

Zúží oči a přesune pohled z mámy na mě. „Cos provedla?“

Kvůli duchovi držím nataženou nohu, ale on se přemístil jinam. Teď ho cítím, jak mi tančí v břiše.

„To ten Jack,“ zašeptá máma ochromeně. „Dostal Mabel do maléru.“

Jack je můj kamarád. Bydlí o dva domy vedle, vídáme se, ale nikdy jsme nedošli dál než k líbání. „Není to Jack!“ vyhrknu, protože se bojím, že na něj svalí vinu, i když za nic nemůže.

„Proboha,“ zasyčí máma a pokřižuje se. „Takže tu máme celou eskadru potenciálních otců.“

Richard se na mě zadívá a obličej mu potemní. Rozbuší se mi srdce. Nevím, co jsem udělala špatného.

Vyrazíme domů. Bydlíme ve čtyřpatrovém řadovém domě na Rotten Row. Má devět ložnic, z nichž sedm obvykle obývají cizí lidé. Bydlím tam skoro celý život, ale penzion se z něj stal až po tátově smrti před deseti lety. Tak se máma seznámila s Richardem. Přijel k nám před šesti lety a už neodjel.

Zastavujeme před řeznictvím pana McGregora. Richard stáhne okýnko a ze dveří obchodu se na nás vyvalí zápach jako z krypty. Mám pocit, že se pozvracím, a rychle zašmátrám po klice.

Adopce je pro neprovdané matky tou nejlepší volbou.

„Můžeš zajít pro mleté maso, Mabel,“ řekne máma a podá mi pár mincí. „Patnáct deka, ani o deko víc, slyšíš? Mazej.“

Přitisknu si k nosu klopu kabátu a vejdu do řeznictví. Podlaha je pokrytá dvoucentimetrovou vrstvou pilin, za krky tu visí oškubaná kuřata a podél zadní stěny je hlavou dolů pověšená řada mrtvých prasat.

Dnes má směnu Rory, syn pana McGregora. Je o něco starší než já a je hluchý. Při obsluhování používá notes a tužku, kam mu zákazníci píší, co chtějí. Někdy jim na oplátku napíše krátký vzkaz, třeba „krásný den na grilování!“ nebo „dneska vám to sluší, paní Haggithová!“

Co že jsem to měla koupit? Mrtvé kuře? Když se dostanu na řadu, zjistím, že místo Roryho stojí za pultem starší muž, kterého jsem nikdy předtím neviděla. Musí pracovat pro pana McGregora, protože má na sobě zakrvácenou pruhovanou zástěru, utírá si ruce do utěrky a zírá na mě. Na jedné tváři má tetování. Pavoučí síť.

„Co to bude?“ ptá se. „Dneska jsme dostali vepřové klobásy za skvělou cenu. Půl kila za deset pencí.“

Jsem pořád ještě příliš hluboko ve svém těle, než abych na něj promluvila. Beru do ruky zápisník a tužku.

Kuře, že?

Otočím na novou stránku a začnu psát, ale nedává mi to smysl. Píšu:

Venku v autě sedí muž a drží mojí mámě nůž na krku.

Jestli mi nedáte všechno, co máte v pokladně, zabije ji.

Podávám lístek muži s vytetovanou pavučinou. Podívá se na mě s výrazem naprostého zmatku a mně se najednou uleví, protože je zelený úplně stejně jako já po tom, co se stalo v ordinaci doktora McCanna. Proč jsem to napsala? Musel to udělat jeden z duchů. Cítím, jak se mi jeden z nich natahuje podél kosti ukazováčku a vrtí se.

Obchod je prázdný. Muž se letmo podívá na Richardovo auto zaparkované venku, a ať už vidí cokoliv, nejspíš ho to přesvědčí, protože rychle zamíří k pokladně a začne cpát do igelitové tašky hrsti peněz. Pak mi ji s pochmurným kývnutím podá. Taška plná mincí a bankovek se pohupuje v odporném zápachu mrtvých těl. Uvědomím si, že se mi zvedá paže, natahuju prsty, taška mi cinká v ruce, nohy se otáčejí a prošlapávají si cestičku pilinami. A pak jsem venku, nasedám do auta a svírám tašku s penězi. Nevím, co se to děje.

„Podej mi to maso,“ nařídí mi máma a luskne na mě prsty. „A účtenku. Doufám, že tě McGregor neošulil. Vždycky přidá o pár gramů víc, než jsem chtěla.“

Podám jí tašku. Otevře ji a zírá na peníze.

Nastane chvíle absolutního klidu, kdy všichni duchové utichnou a máma je tak ohromená, že nemá slov. Netrvá to ale dlouho. Prudce se otočí a vyděšeně na mě zírá.

„Mabel?“ řekne.

I

Ošest let později

TEĎ

PEARL

Scottish Borders, Skotsko, září 1965

1

Tohle místo je absolutní zapadákov. Začíná se stmívat apřísahám, že jestli se do dvou minut nevyčůrám, praskne mi močák.

„Myslíte, že bychom mohli zastavit?“ ptám se pana Petersona, sociálního pracovníka anglikánské církve.

„Ale ne, nastal čas?“ odtrhne zrak od silnice azděšeně se na mě podívá. „Potřebujete do nemocnice?“

„Cože? Ne!“ odpovím. „Nerodím, jenom si potřebuju ulevit.“

Auto se lehce zakymácí, když se pan Peterson rozhoduje, jak stouto informací naložit. Zapne blinkr– úplně zbytečně, jsme jediné auto široko daleko–, dupne na brzdu avoblaku štěrkového prachu zastaví ukrajnice.

Vyběhnu ven. Proklestím si cestu křovím usilnice, protáhnu si své viditelně těhotné tělo asúlevou přidřepnu. Až když jsem hotová, uvědomím si, že stojím po kotníky vbažině, akdyž se snažím vyškubnout nohy ztoho mazlavého bahna, rozstříknu ho kolem azničím si drahé šaty, které mi matka koupila, abych udělala dojem na Whitlockovy. Teď budou tak maximálně znechucení.

„Propána! Upadla jste?“ zhrozí se pan Peterson, když se vrátím kautu. Musela jsem do bažiny sáhnout pro jednu botu, takže mám rukávy aponožky od černého slizu. Vytáhne znáprsní kapsy kapesník ajá si jím otřu to nejhorší. Ztoho zápachu se mi ale dělá špatně.

„Pojeďme, ano?“ řeknu.

„Dobrá.“ Odkašle si, anež se napojí zpátky na silnici, zapne rádio. Začne hrát „IWant To Hold Your Hand“ od Beatles aon zvedne ruku zvolantu achce přepnout stanici.

„Můžete to nechat?“ poprosím ho. „Miluju Beatles.“

Nevypadá nadšeně, ale nechá rádio být.

„Byla jsem na jejich koncertě,“ pochlubím se. „Loni vdubnu. Když přijeli do Edinburghu.“

„Do Edinburghu?“ zopakuje ajá se zasměju. Jako by to někdo na téhle planetě nevěděl.

„Podepsala jsem petici, aby přijeli do Skotska.“

„To musíte být velká fanynka,“ poznamená.

Vyprávím mu, jak jsme kvůli lístkům sLucy aSebastianem tábořili dvě noci na Bread Street. Byla strašná zima, na chodnících se ksobě choulila dlouhá řada spacáků, ale vživotě jsem se tak nenasmála. Apak vden koncertu ten pohled na ně na malém pódiu kina ABC! Všichni čtyři všedých oblecích. Při „IWant To Hold Your Hand“ je pro samou hysterii bylo sotva slyšet. Všem kolem nás okamžitě vyhrkly slzy, dokonce iSebastianovi. Připadá mi, jako by to bylo před sto lety.

„Já jsem spíš na Glena Millera,“ říká pan Peterson apodléhá nutkání přepnout na zprávy oosmé na BBC.

Zajímalo by mě, jak často takhle vozí zbouchnutá děvčata do domovů pro matky sdětmi– ikdyž místo, kam míříme, vlastně není domov pro matky sdětmi. Je to penzion. VLichen Hall, rozlehlém panství ze šestnáctého století, které vlastní rodina Whitlockových, se čas od času laskavě ujímají dívek jako já, aby je ušetřili potupného pobytu vinstituci. Jsem za to vážně vděčná, jenže je mi tak úzko, až mi naskočila kopřivka. Lichen Hall leží ve Scottish Borders, půl hodiny od malé rybářské vesničky St Abbs– čili jak jsem řekla, absolutní zapadákov. Co si tam celé ty dny počnu? Měla jsem se zeptat, jestli mají gramofon nebo aspoň televizi. Jsem zvyklá pořád něco dělat. Dřív jsem vstávala vpět na směnu vnemocnici apak skamarády rovnou vyrážela na večeři nebo do nočního klubu.

„Asi nevíte, jestli tam mají televizi, že?“ zeptám se pana Petersona.

„To bohužel nevím.“

„Ale telefon mít budou, ne? Budu moct zavolat rodině?“

„To jste si nezjistila, než jste souhlasila spobytem?“

Popravdě řečeno jsem se tak styděla, že jsem zvládla jedinou věc– odevzdat se osudu, jaký pro mě rodiče naplánovali. Těhotná asvobodná ve dvaadvaceti, taková ostuda!

„Ještě není pozdě zažádat omísto vústavním zařízení pro matky sdětmi,“ navrhne, protože vmém mlčení vycítí strach. „Změnily se, už nejsou tak dickensovské jako dřív.“

Ani na vteřinu tomu nevěřím. Minulý měsíc jsem domov pro matky sdětmi navštívila. Byl to jeden ztěch menších, provozovaný Armádou spásy vřadovém domě na Corstorphine Road. Zatmosféry uvnitř mě mrazilo. Vedoucí byla sice okouzlující, ale zchladných holých stěn abledých, ustrašených tváří tamních děvčat jsem nabyla dojmu, že tam vládne železnou rukou.

„Máma se smajiteli Lichen Hall zná,“ řeknu mu. „Prý jsou moje krevní skupina. Pan Whitlock je vdůchodu. Býval vědec, průkopník voblasti mikrobiologie, jestli se nepletu.“

„Mikrobiolog? Avlastní takovou rezidenci?“

„Přednášel na Edinburské univerzitě ana Yale. Lichen Hall kdysi koupil otec paní Whitlockové. Určitě tam budou mít telefon.“ To říkám spíš sobě než panu Petersonovi. „Ajak by to navíc vypadalo, kdybych to zrušila vtakovou pozdní hodinu?“

Povytáhne obočí. „Vaše matka se sWhitlockovými přátelí?“

„No… přátelí se sjejich přáteli.“ Snažím se rozluštit jeho pohled. „Proč? Anesnažte se mě přesvědčit, že tam straší. Oto už se pokoušel můj bratr.“

Milý Charlie si včera večer vymyslel propracovaný příběh arozhodl se mě jím oblažit, zatímco jsem balila. Bylo to něco okrálovně víl, které původní majitelé zabili dítě. Podle mého bratra královna vdomě straší aprokleje každého, kdo do něj vstoupí. Pěkný zmetek, ten náš Charlie. Moc dobře věděl, jaký mám ztoho pobytu strach.

Odbočíme doprava azastavíme před vysokou černou bránou se dvěma zlatými „W“ na vrcholu. To musí být náš cíl, ikdyž na velké panství to má dost nenápadný vjezd– vpodstatě jde jen ozatáčku obklopenou stromy.

Pan Peterson vypne motor avytáhne zkapsy bundy složený kus papíru. „Instrukce, jak najít klíč,“ vysvětlí mi. Dívám se, jak vystupuje achvíli se rozhlíží všeru, ohýbá se přes keř apak se nejspíš sobjeveným klíčem vydává kbráně. Otevře ji, nasedne zpátky do auta aprojedeme dovnitř.

„Myslím, že jste mi chtěl povědět, že je Lichen Hall prokletý. Nebo že jsou Whitlockovi vrazi.“

„Nepřísluší mi říkat něco takového…“

„Proboha, vyklopte to,“ zasměju se. „Nemůžete mě takhle navnadit apak mlčet.“

„Jsou to jen klepy,“ brání se aprudce přibrzdí vzatáčce, takže sebou na sedadlech oba cukneme dopředu.

„Co jsou jen klepy?“

Poškrábe si pleš na temeni hlavy. „No, přihodilo se to už před nějakou dobou. Vpadesátém sedmém nebo osmém, už si nevzpomínám… Děsivá dopravní nehoda kousek za Berwickem. Kouř byl vidět kilometry daleko. Ani jeden zWhitlockových nebyl účastníkem nehody, zemřel při ní ale jejich syn.“

„Panebože. Jejich syn?“

„Jediný syn, jejich jediné dítě. Vypráví se, že jakmile se otom Whitlockovi dozvěděli, jeli rovnou do márnice avyzvedli tam jeho tělo.“

Čekám, až mi řekne, že si dělá legraci, ale mlčí. „To je… neobvyklé.“

„To ale není to nejhorší. Asi otýden později toho jejich syna– jméno mi vypadlo– viděli ve vesnici. Prý byl vnaprostém pořádku, bez jakýchkoliv známek zranění.“

Chvíli to trávím apak to hodím za hlavu. Lichen Hall je jedním znejvětších pozemků ve Scottish Borders. Majitelé se nejspíš stali oběťmi zlomyslných pomluv.

„To je všechno, co vím,“ dodá pan Peterson velice vážně.

„Budu to mít na paměti.“

Rozhodně si od něj svůj pobyt nenechám vymluvit. Do žádného ústavu mě nikdo nedostane, děkuju pěkně.

Příjezdovou cestu kLichen Hall tvoří úzká asfaltka se zdí po jedné straně avysokými stromy po druhé. Natahuju krk apokouším se zahlédnout dům na jejím konci. Páni, tamhle je, osvětlený reflektory auta. Čtyři špičaté věžičky atmavé kamenné zdi porostlé červeným břečťanem. Vypadá jako Drákulovo letní sídlo.

Dorazíme khlavnímu vstupu lemovanému sloupy. Vedou kněmu široké kamenné schody adveře působí zlověstně. Pan Peterson najednou vypadá nervózně.

„Nechám vám kufry uschodů,“ řekne avypne motor.

Vyskočí zauta ajá vystoupím hned po něm. Sleduju, jak vytahuje zavazadla zkufru apouští je na zem.

„Můžete mi je aspoň pomoct odnést dovnitř?“ zeptám se. Jsem naštvaná, jak neopatrně je upustil na mokrou dlažbu. Míří zpátky kpřední části auta. Předpokládám, že jde pro nějaké papíry, poslední detail kvyřízení, než mě předá mým hostitelům.

Pak se ale ozve zvuk motoru azakvílení pneumatik. Odjíždí. Zadek auta mizí vzatáčce příjezdové cesty.

2

Začíná poprchávat. Náhlý odjezd pana Petersona mě tak ohromí, že ani nejsem rozčilená. Rozhlédnu se kolem sebe. Vnější ochranné dveře proti vichřici jsou zavřené, nikde nikdo, atak nechám zavazadla být, dobelhám se ke straně domu atam ke své úlevě zahlédnu ve dveřích ženu, která něco rozhazuje po dvoře. Nejspíš drobky chleba– slétl se knim tucet vran ateď bojují opotravu.

„Dobrý večer?“ pozdravím váhavě. „Já jsem Pearl, Pearl Gorhamová. Myslím, že mě očekáváte?“

„Ach, dobrý večer!“ odpoví žena adojde ke mně snataženou rukou. To bude paní Whitlocková. Má krátké hnědé vlasy protkané stříbrem, šedé oči spovislými víčky akřivé zuby. Je oblečená do tmavých kalhot aroláku. Na pleti jí zůstaly jizvy po akné ajejí široké, od pohledu schopné ruce zdobí krátké čisté nehty.

„Ano, čekali jsme vás,“ řekne. „Kde máte řidiče?“

Je to Skotka, ale má velice slabý přízvuk, jako by většinu života prožila vLondýně nebo chodila na hodiny výslovnosti.

„Měl nějaké další povinnosti,“ zamluvím to rychle.

Zavolá dovnitř do domu. „Aretto? Rahmi? Pojďte slečně Gorhamové pomoct skufry.“

Ze tmy se vynoří dvě dívky ajá je nasměruju kmístu, kde jsem nechala zavazadla. Obě jsou asi tak mého věku. Aretta je vysoká aštíhlá amá snědou pleť, výrazné lícní kosti aplné rty. Podle toho, sjakou lehkostí zvedá nejtěžší kufr, bude mít pořádnou sílu. Rahmi je drobná, skočičíma očima barvy okru adlouhými černými vlasy svázanými do volného drdolu. Vnose má piercing azjejího pohledu vycítím, že si nenechá jen tak něco líbit. Nejdřív mě napadne, že jsou tu ze stejného důvodu jako já, ale ani jedna znich není viditelně těhotná. Možná jsou to služebné.

Rozprší se, takže rychle posbíráme zavazadla– ačkoliv mě paní Whitlocková vzhledem kmému osmému měsíci napomíná, abych jim nepomáhala– autíkáme dovnitř.

Ocitám se ve staromódní kuchyni sšachovnicovými dlaždicemi, mahagonovými skříňkami, velkým kuchyňským ostrůvkem smramorovou deskou aneskutečně vysokým stropem rozděleným dřevěnými trámy, které by potěšily každého akrobata na hrazdě.

Paní Whitlocková mě přejede pohledem. „Upadla jste?“

Vzpomenu si na bahno na svých šatech arukou. Vypadám příšerně. „Ach, promiňte. Ne, neupadla. Museli jsme cestou udělat zastávku…“

„Pojďte se dát do pořádku.“

Dlouhou chodbou mě rázně odvede ke schodišti. Už asi dva měsíce nesnáším schody. Schody atřetí trimestr nejdou úplně dohromady. Itak se sní ale snažím držet krok.

„Východní křídlo je bohužel uzavřené,“ řekne pár kroků přede mnou. „Smanželem už na takovou práci nestačíme.“ Odmlčí se. „Vdomě je každopádně pořád dost místa, abychom se sem všichni pohodlně vešli. Máme teplou vodu, ale jen ráno, takže vám radím vstávat brzy. Vsedm připravuje Rahmi snídani, ve dvanáct oběd avečeře je vpět.“

„Proč je uzavřené?“ zajímám se.

Nakloní hlavu. „Pardon, nerozumím.“

„Říkala jste, že je východní křídlo uzavřené. Aže smanželem nestačíte na…“

„Aha, jistě. Chcete provést?“

Rozzářím se apřikývnu. „Ano, prosím.“

Pohled jí padne na zaschlé bláto na mých rukou anohou. „Nechcete se nejdřív umýt apřevléknout? Můžu vás provést pak…“

„Klidně můžeme jít rovnou,“ ujistím ji. Nechce se mi vysvětlovat, že každá buňka vmém těle křičí strachy ajediná možnost, jak dnes vnoci usnout, je co nejrychleji se seznámit snovým prostředím. Jsem bytost, které dělá dobře všechno známé apovědomé.

Uznale kývne hlavou. „Pojďte za mnou.“

Schody na konci chodby pokračují do dalšího patra ajá si všimnu schodišťového výtahu přišroubovaného ke zdi. Vypadá poměrně nově.

Paní Whitlocková mě vede doleva, kde se rozprostírá obrovská místnost ovelikosti tanečního sálu sřadou vitrážových oken zbarvujících tlustý koberec všemi odstíny duhy. „Tohle je manželovo mikrárium,“ oznámí mi ajá přikývnu, jako bych věděla, co je to sakra mikrárium. „Když jsme se sem nastěhovali, koupil si detektor kovů, aby mohl na pozemcích hledat staré mince.“

„Staré mince?“

Zatváří se překvapeně. „Ach, myslela jsem, že jste onašich pozemcích slyšela. Je to velice zajímavé místo– starý les asi půl kilometru na východ je součástí pradávného kaledonského lesa. Všimnete si tam, jak přízračně bledé kmeny tamní stromy mají. Říkáme mu les duchů. Můj otec tam týden poté, co se sem smatkou přestěhovali, vykopal koňský postroj. Ukázalo se, že pochází zdoby bronzové před třemi tisíci lety.“

„Páni, to je neuvěřitelné.“

„Ano. Od té doby jsme nic tak významného nenašli. Hrstku jakobínských nábojů, knoflík rudokabátníka. Spoustu kostí, znichž některé se ukázaly být lidské.“ Úšklebek. „Na pozemcích se zjevně odehrála spousta bitev. Můj manžel se ale stejně víc zajímá opřírodu než ohistorii.“

„Příroda je historie, ne?“

„Pravda. Zdraví už mu neslouží jako dřív. Určitě jste si všimla schodišťového výtahu, který jsme nechali nainstalovat.“

Přikývnu aona se smutně usměje. „Udržujeme mikrárium přesně tak, jak ho opustil.“

Vede mě podél stolů lemujících obě strany místnosti. Jsou na nich vystavené skleněné vitríny plné mušlí azrezivělých klíčů. Na stěnách visí další vitríny smalými krychlovými krabičkami naplněnými něčím, co vypadá jako mrtvý hmyz akousky stromové kůry. Chci se zastavit aprohlédnout si je, ale paní Whitlocková se zbytečně nezdržuje ajde rázně dál– což se mi na ní líbí, ikdyž místnost je tak zvláštní aplná otázek, že na chvíli zapomenu, co mě sem přivedlo.

Dojdeme ke dvěma chodbám, znichž jedna vede doleva adruhá doprava. Paní Whitlocková odbočí doprava ajá spěchám za ní.

„Tady je knihovna, pokud ráda čtete,“ otevře dveře do velkolepé místnosti spolicemi knih táhnoucími se podél všech stěn. Zalapám po dechu aona se zlehka zasměje. „Vybudoval ji můj otec,“ vysvětlí. „Byl to velký čtenář. My ostatní jsme proti němu barbaři.“

„Říkala jsem si…,“ začnu. Zadoufám, že ji neurazím, avětu dokončím: „Jsem velká fanynka knih, ale zbožňuju itelevizi…“

Rukou setře prach zpoličky. „Televizi bohužel nevlastníme.“

Zklame mě to, ale snažím se své rozčarování nedat najevo. Prohlédnu si police sahající až kdřevěnému stropu advě křesla uotevřeného krbu. Díky bohu za knihovnu. Jsem tu minimálně na tři měsíce, možná na čtyři. Snad se tu najde iněco jiného než slovníky aencyklopedie.

Jdeme dál. Na konci chodby na nás čekají dveře, které jsou evidentně zamčené. Paní Whitlocková zašátrá vkapsách po klíči, pak jím otočí vzámku apronese: „Tohle je východní křídlo.“

To napětí je vzrušující. Vykročíme na vrchol krásného dubového schodiště, které nám stoupá vstříc. Je to jako zJihu proti Severu. Přímo uprostřed klenutého stropu visí křišťálový lustr ovelikosti vany.

„Chodíte ráda do přírody?“ zeptá se paní Whitlocková.

„Když mám příležitost,“ odpovím apodívám se dolů na vstupní halu pod námi.

„Pět set akrů,“ řekne. „Tak velké jsou pozemky včetně polí ačásti pláže na úpatí útesů. Naše návštěvnice tu často zjistí, jak povznášející je každodenní procházka venku.“

Přikývnu. „Budu si to pamatovat.“

Pod schody se rozprostírá divoká změť šachovnicových dlaždic. Na jedné stěně visí jelení hlava avkoutě stojí antická socha nahé ženy. Zrohů obloukových dveří vykukují mramorové obličeje připomínající andělské chrliče. Vykročím achci sestoupit dolů, ale paní Whitlocková se dotkne mojí paže.

„Ve vašem stavu raději ne,“ zarazí mě. „Když se podíváte pozorněji, uvidíte, proč tuto část domu momentálně nemůžeme využívat.“

Sleduju její pohled kobrovské mase žluté houby plazící se po jedné ze stěn. Ze škvíry vrámu dveří se na podlahu valí cosi, co vypadá jako řada obřích uší. Přehlédnu celou halu avidím další houby, které se prodírají mezerami vdlaždicích aokenních rámech. Strop je pokrytý černou plísní. Zdřevěných schodů umých nohou trčí tmavé chuchvalce. Aze sloupku zábradlí na konci schodiště vyrůstá dokonale tvarovaný chochol medově zlatých hub. Udělá se mi ztoho fyzicky zle.

„Co se tu stalo?“ zeptám se azabořím ústa do ohbí lokte.

Unaveně si povzdechne. „Napadení houbami. Pořád tomu nemůžu uvěřit. Dům tu stojí už čtyři sta let, odolal bombám, záplavám iblesku.“ Rozhořčeně zkříží ruce na prsou. „Houba se dokáže prokousat iskálou, věřila byste tomu?“

„Proboha.“

„Je horší než myši. Dostala se dokonce ido základů, což její odstranění ještě víc komplikuje. Apak tu jsou samozřejmě spory.“ Podívá se na mě. „Vdechovat spory hub není zdravé, jak jistě víte.“

„To tedy není.“

„Všichni jsme ale vbezpečí,“ řekne. „Stačí, když toto křídlo nebudeme využívat.“

Okrok ustoupím. Mohli se zmínit, že je to tu prorostlé plísní, když nabízejí péči těhotným. „Znáte příčinu?“ zeptám se anedokážu potlačit strach vmém hlase.

„Zřejmě se zvedla hladina spodní vody adesítky let marinovala základy, aniž bychom to tušili. Akde je vlhko, tam je bohužel iplíseň.“

„Nedá se stím něco dělat?“

Zavrtí hlavou, odvede mě zpátky azavře za námi dveře. Mám pocit, že jakmile jsme zvýchodního křídla pryč, dýchá se mi lépe. „Řešení není jednoduché, jak si asi dokážete představit.“

„Azbytek domu to nezasáhlo?“

Uleví se mi, když zavrtí hlavou.

„Poškodilo nám to ovšem některé inženýrské sítě,“ přizná. „Telefon většinu času funguje, někdy se ale stane, že je mimo provoz. Osvětlení je podobně nevyzpytatelné, takže máme po ruce petrolejové lampy.“

Přikývnu. „Moji rodiče je používají dodnes. Pamatují výpadky proudu za války anechtějí, abychom byli sbratrem přehnaně závislí na elektřině.“

„Dobře dělají.“

Otočí se apokračujeme do západní části domu, která vypadá moderněji. Přistavili ji někdy vposledních deseti letech, pokud se nepletu. Východní křídlo působilo díky vyšším stropům aozdobným římsám dost staromódně– asi proto ho plíseň poškodila tak silně. Je starší, takže je možná ktomuto druhu napadení náchylnější.

„Jak daleko je vesnice?“ ptám se.

„Bohužel hodně, ale myslím, že tu budete mít všechno, co potřebujete. Ve čtvrtek sem chodí pošťák, takže dopisy můžete nechávat vhale.“

Snažím se nedat najevo svou sklíčenost. Žádná televize, žádný telefon apošta jednou týdně. VTop of the Pops mají zítra večer vystoupit Sonny aCher.

„No nic,“ povzdechne si. „Ukážu vám váš pokoj, ano? Apak se můžete konečně vykoupat.“

Vede mě po schodech do nejvyššího patra.

„Prý jste zdravotní sestra?“ zeptá se.

„Ano.“

Ipřes to, jak sebejistě to říkám, ve skutečnosti nevím, jestli se ke své profesi ještě někdy vrátím. Doufala jsem, že pro mě sestra Clarková třeba udělá výjimku, když se osvém těhotenství nebudu šířit, ale nechtěla otom ani slyšet. „Všichni byli proti tomu, aby se ze mě stala sestra,“ prozrazuju paní Whitlockové víc, než bych měla. „Rodiče jsou staromódní, měla jsem podle nich dát před kariérou přednost manželství adětem.“

Paní Whitlockovou moje přiznání zaujme. Prohlédne si mě pozorněji. „Aha. Tuším, že budete docela rebelka, slečno Gorhamová.“

„Prosím vás, říkejte mi Pearl,“ nabídnu jí azačervenám se. „Dokonce imoji pacienti mi říkají křestním jménem.“

„Takže proč…?“ začne ajá už vím, na co se ptá.

Dojdeme do druhého patra. Snažím se skrývat, jak jsem zadýchaná, ale všimne si toho audělá pauzu.

„Strávila jsem rok vnemocnici,“ vysvětluju. „Bylo mi sedm. Meningitida.“

„Bože,“ přitiskne si konečky prstů ke rtům. „Rok? To jste na tom musela být hodně špatně.“

„Bylo to zlé.“

Vybavím si ty dlouhé dny vKrálovské nemocnici, během kterých jsem tesknila po matčině vůni. Rodiče za mnou nesměli ajá jsem bez nich byla vyděšená. Když jsem plakala, chodila mě objímat autěšovat jedna ze zdravotnic, sestra Haddonová. Tehdy jsem se zařekla, že jestli mě někdy pustí, stanu se zdravotní sestrou akaždému, kdo na tom bude stejně zle abude se mu stýskat po domově jako mně, se budu snažit omaličko zlepšit život. Všestnácti jsem nastoupila do výukového programu pro sestry vzácviku, drhla jsem pokoje, vařila pacientům avydělávala čtyři libry týdně. Apak jsem se přihlásila na zdravotnickou školu. Tvrdě jsem dřela, abych tu práci získala.

„Rodiče vás určitě poslali na dobrou školu.“

Přikývnu. „To bych řekla.“

„Ptám se proto, že bych vám byla velice vděčná, kdybyste Wulfricovi mohla pomoci sučením.“

„Wulfricovi?“

„Mému vnukovi.“ Smutně si povzdechne. „Je mu čtrnáct auž nechodí do školy. Než manžel onemocněl, učil ho on. Pokoušela jsem se ho zastoupit, ale ne vždy se bohužel podaří zkombinovat rodinu se vzděláváním.“

Vzpomenu si na slova pana Petersona otom, jak Whitlockovi přišli ojediného syna. Wulfric musí být jeho dítě anejspíš tu sprarodiči žije od otcovy smrti. Hrozná tragédie.

„Ráda vám pomůžu.“

Laskavě se usměje. „Nechám vás, abyste se tu zorientovala. Po týdnu nebo dvou bychom ale možná mohli začít svýukou?“

Vystoupáme další část schodů. Naše konverzace mi zlepšila náladu– sice tu nemají televizi aje tu ticho jako vhrobě, ale možnost uplatnit své schopnosti apomáhat vnukovi paní Whitlockové zní nadějně. Budu se mít čím zabavit.

„Ajsme tady,“ zavede mě do kruhové místnosti vjedné zvěžiček na samém vrcholu schodiště. Sametové závěsy jsou roztažené do půlměsíce alampa vrhá teplý zlatavý svit. Je to tu krásné– mosazné jednolůžko snažehleným bílým povlečením, litinový krb svázou růžových růží na římse, šatní skříň akomoda. Adětská postýlka. Snažím se na ni nedívat. Skoro se mi podařilo zapomenout na to, proč jsem tady.

„Je to dokonalé,“ řeknu aotevřu jeden zkufrů, které už stojí unohou postele. Paní Whitlocková nakloní hlavu na stranu aprohlédne si jeho obsah.

„Svatá dobroto,“ žasne. „Drahoušku, máte tolik bot, že by to potopilo loď.“

„Jsem jimi tak trochu posedlá,“ přiznám spovzdechem.

„To jste můj člověk,“ zašeptá důvěrně. Vytáhnu červené boty skulatou špičkou apáskem přes nárt aodhalím Sebastianovu fotku pod nimi. Zubí se přímo na nás amně se stáhne žaludek. Pozdě, všimla si jí.

„No tedy,“ vezme fotku apodrží ji na světle. „To je ale fešák.“

„To je,“ potvrdím teskně.

Zvedne pohled apřimhouří šedé oči. „Chápu správně, že to není člen rodiny?“

Zavrtím hlavou. „Ne, tohle… jmenuje se Sebastian.“

„Aha,“ pronese vědoucím tónem. „Otec vašeho dítěte, předpokládám?‘

Ztěžka polknu asleduju, jak si prohlíží Sebastianovu krásnou tvář. „Ano.“

Je to lež– Sebastian není otcem. Nedokážu se ale donutit to přiznat, ne před ní. Najednou mi její přítomnost připadá vtíravá.

„Dám si tu koupel,“ řeknu potichu. Okrok ustoupí aznovu fotku uloží do kufru, jako by se probrala ze zakletí.

„Samozřejmě. Opatro níž najdete vlastní koupelnu. Čisté ručníky jsou ve skříni.“ Široký úsměv. Všimnu si, že na broži připnuté na jejím roláku není vlčí mák, jak jsem si myslela. Je to muchomůrka červená.

„Jsem tak ráda, že vás tu vLichen Hall máme,“ usměje se. „Co kdybyste zítra posnídala se mnou amým manželem, pokud se na to budete cítit?“

Oplatím jí úsměv avšechny předchozí rozpaky se rozplynou. „Sradostí.“

3

Moje vlastní koupelna svnitřním záchodem. Vana na nožičkách naplněná po okraj teplou vodou spěnou. Sundám si špinavé šaty, vlezu si do ní asúlevou vydechnu, když mi horká voda omyje všechna bolavá místa. Nad vodou se mi rýsuje bříško, pevný kopeček, který sebou lehounce škube, jak se dítě hýbe. Tu atam kůži nadzvedne maličká trojúhelníková pata ajá ji poplácám apozdravím miminko.

Opřu si hlavu ookraj vany asnažím se nerozplakat. Je to dobré, všechno je vpořádku. Místo otřesného ústavu jsem na krásném panství. Do Vánoc bude dítě adoptované ajá se budu moct vrátit domů apředstírat, že se nic ztoho nestalo.

Vtom na chodbě zavrzají prkna.

Otevřu oči apodívám se za zvukem. Nechala jsem pootevřeno. Měla jsem zamknout, jenže nesnáším zavřené dveře. Další zavrzání.

„Haló?“ zavolám. „Kdo je tam?“

Venku se někdo pohybuje. Slyším šoupání nohou.

„Haló?“ zopakuju oněco naléhavěji. Jestli je to paní Whitlocková nebo některá ze služebných, které jsem viděla předtím, přece mi odpoví, ne?

Vylezu zvany, omotám kolem sebe ručník avyjdu na chodbu. Je prázdná. Staré domy jako tento sténají avrzají vjednom kuse.

Otáčím se, abych se vrátila do koupelny, když vtom koutkem oka něco zahlédnu. Kolem rohu stěny na konci chodby uvidím obtočené prsty atěsně nad nimi čelo apár očí.

Leknu se amajitel prstů se rozběhne ke schodům. Je to dítě, malý chlapec shustými kudrnatými vlasy. Napadne mě, že to bude vnuk paní Whitlockové, ale pak si vzpomenu, jak se zmínila otom, že je Wulfricovi čtrnáct. Dítě pádící po schodech je mnohem mladší, může mu být pět nebo šest.

Zavolám na něj azamířím ke schodům. Chci mu jen říct, že není vžádném průšvihu. Po chlapci ale nikde ani stopy, zmizel jako noční zloděj.

4

Druhý den ráno se probudím chvilku po sedmé, což je na mě dost pozdě. Venku svítí slunce ajeho jasné světlo proniká kruhovými okny. Páni, ten výhled! Na kilometry daleko se táhne hustý les aza ním se rozprostírají zvlněné, limetkově zelené louky shlodášovými keři. Vybalím pár věcí arozložím na parapet matrjošky. Je to dědictví, dárek od babičky ze Švédska. Červenou azlatou barvu na ně nanesly ruce mých předků ajá se díky nim cítím vbezpečí.

Sundám si natáčky akartáčem si pročísnu světlounce blonďaté vlasy. Líbí se mi, když vypadají jako našlehané máslo. Vmódě je teď silné líčení sumělými řasami asilnými očními linkami, jenže na takové věci já nemám čas. Mám výrazné lícní kosti abledou tvář, takže růžovou rtěnku používám kromě rtů ina líce. Anezbytná je iřasenka, jinak kvůli prokletí světlých řas vypadám jako mrtvola. Pak na sebe hodím modré těhotenské šaty, které mi ušila teta Fenella, avydám se dolů na záchod apro něco kjídlu.

Dům je obrovský ajá jsem dezorientovaná. Sejdu ale dolů stejnou cestou, kterou jsem přišla, anarazím na kuchyň sjídelnou. Na kuchyňské lince leží košík shouskami. Jednu rovnou hladově zhltnu, pak si do velké sklenice napustím vodu avypiju ji nad dřezem. Obsluhovat se sama mi sice přijde neslušné, ale paní Whitlocková říkala, že jedna ze služebných připraví vsedm snídani, takže to snad není problém.

Najdu konvici ačaj. Zatímco čekám, až se uvaří voda, prohlédnu si přilehlou jídelnu. Na konci místnosti stojí krb sdřevěnými trámy aoválný stůl obklopují už od pohledu nepohodlné židle. Uokna si všimnu podstavců smramorovými bustami přísných mužských tváří.

Na to, aby to tu bylo něčím domovem, působí celé místo až moc formálně.Chybí mu duše, je to takový ten dům, ve kterém se člověk může cítit hodně osaměle. Vzpomenu si na chlapce, kterého jsem večer viděla vybíhat schody, ana vnuka paní Whitlockové, Wulfrica. Jak se jim tu líbí? Pro děti to rozhodně není ideální dům.

Prohlédnu si obrazy na stěnách apár starožitností na krbové římse. Zkontroluju všechny kouty aštěrbiny, jestli neuvidím plíseň. Díky bohu žádnou nenajdu. Od chvíle, co mi paní Whitlocková ukázala zamořené východní křídlo, zkoumám stěny amezery vpodlahových prknech ahledám tu příšernou černou houbu. Zjejího zápachu se mi dělá špatně. Až moc dobře vím, jak jsou plísňové spory nebezpečné– onemocnění, které mě vsedmi letech postihlo, byla kryptokoková meningitida, což je druh způsobený plísní.

Vyjdu na chodbu avšímám si detailů– vysokého stropu slištami, které se vrozích stáčejí dolů ajsou zakončeny malými cherubíny, dlážděné podlahy, která zažila lepší časy, adřevěného obložení na stěnách, díky němuž působí prostor temněji. Je tu chladno, ikdyž jsou zavřená okna astěny lemují mosazné radiátory. Stěna před kuchyní je pokrytá zarámovanými fotografiemi, které podrobně prozkoumám.

Páni, Whitlockovi procestovali kus světa. Na fotkách se objevují snad všechny slavné památky– Eiffelova věž, pyramidy vGíze, Niagarské vodopády. Manželé jsou na snímcích zachyceni vrůzném věku, jednou pózují spropletenými pažemi, pak sdítětem. Whitlockovi se synem, hádám. Vzpomenu si, co mi vyprávěl pan Peterson– jak jejich syn zemřel ajak snimi ta tragédie tak zamávala, že jeho tělo odvezli zmárnice. Přemýšlím, jestli je na tom drbu něco pravdy. Ikdyž mi to připadá absurdní, už teď je mi jasné, že Whitlockovi nejsou průměrná rodina.

Vedle fotografií visí malba nějaké víly sdítětem vnáručí. Je to zvláštní obraz, od pohledu hodně starý, smosaznou tabulkou vdolní části. Víla vypadá bizarně, má dlouhé, protáhlé tělo, místo rukou drápy avobličeji kradmý, ustrašený výraz. Mezi ostatními obrazy působí nepatřičně. Možná je to ale rodinné dědictví.

Je krásné ráno bez mráčku, takže si přes ramena přehodím kabát avyrazím ven. Láká mě starobylý les, okterém se zmínila paní Whitlocková. Jedna strana domu je orientovaná směrem kdlouhému pásu trávy astromů, na druhé straně je zahrada uspořádaná do dlouhých tunelů zrůží amenších zahrádek obehnaných zídkami. Uzarostlých okrajů zahrady se choulí kamenné sošky zvířat apůvabná štěrková cestička protíná místo, které kdysi pravděpodobně bývalo bujným růžovým záhonem. Protéká tu potůček sklenutým kamenným můstkem. Vyjdu na něj arozhlédnu se po stromech akeřích. Přímo přede mnou se tyčí vrba se silnými větvemi rozlévajícími se do trávy jako zelený vodopád.

Ve stínech ukmene se mihne cosi malého amrštného. Králík. Vykročím vpřed, abych se na něj podívala zblízka, ale vtom ho něco zachytí ajeho bílý ocas vyletí vzhůru mezi větvemi. Past.

Králík visí hlavou dolů, několik vteřin sebou mrská apak znehybní.

Ohromeně zvednu dlaně ke rtům. Rychle kněmu vyrazím azpozoruju, jak kněmu někdo běží zopačné strany. Je to jedna zdívek, které mi včera večer pomáhaly odnést zavazadla. Ta svážným, maličko šišatým obličejem, černými vlasy staženými do dlouhého ohonu, zarputilým pohledem akůží, která působí, jako by ji někdo namočil do zlata. Na sobě má starou bílou halenu ačerné kalhoty ana nohou gumáky. Když ke mně dojde, ani se na mě nepodívá, vytáhne zopasku ostrý nůž apřeřízne provaz, za který králík visí ve vzduchu.

Jsem vtakovém šoku, že ji ani nepozdravím. Jen na sebe zíráme přes trávník, já svytřeštěnýma očima aotevřenou pusou, ona schmurným odhodláním. Pak si mrtvého králíka přehodí přes rameno jako utěrku aodkráčí.

„Ožírají zeleninu,“ ozve se čísi hlas. Otočím se azjistím, že za mnou stojí druhá služebná, Aretta. Na hlavě má naražený slamák apřes jedno rameno se jí jako had táhne černý cop. Je oblečená do stejných mužských šatů jako Rahmi aobličej se jí leskne potem. „Musíme je chytat, aby nám nezničili úrodu. Chceš to tu ukázat?“

„Ano, prosím,“ odpovím, ikdyž jsem pořád všoku zpohledu na králíkovu smrt aani pořádně nevnímám, na co se mě vlastně ptá.

Jdu za ní na opačný konec zahrady, kolem vrby askrz branku se zrezivělou cedulí snápisem Zimní zahrada. Je to velký pozemek chráněný vysokou kamennou zdí. Zčernozemě tu vyrůstají řádky pórku, mrkve, zelí abrambor ave skleníku roste hrášek arajčata. Uprostřed stojí strašák avopačném rohu pařeniště plné rostlin.

„Já jsem Pearl,“ představím se. „Přijela jsem včera večer.“

„Aretta.“ Napřímí se. „Zahradničíš?“

Zavrtím hlavou anervózně se zasměju. „Nikdy jsem ani nesekala trávník. Není to hrozné? Tuhle zahradu jsi dělala ty, nebo…?“

Aretta moji otázku ignoruje, sehne se apustí se do vytrhávání plevele. „Kdy se ti to má narodit?“

„Vříjnu.“

„Řekla ti paní Whitlocková, co budeš mít za úkol?“

„Za úkol?“

„Každému dá nějakou práci.“

Vtu chvíli se zarazím. Jsou to vážně služebné, nebo jsou tu ze stejného důvodu jako já?

Ani jedna znich nevypadá, že by byla těhotná. „Prý bych jí mohla pomáhat svnukem Wulfricem.“

Aretta povytáhne obočí. „Hodně štěstí.“ Přejde křadě rajčat, zatímco já tam stojím avstřebávám její slova. Asi Wulfrica nemá ráda. Dívám se, jak rovná kůly azalévá rostliny vodou zkonve.

„Včera večer jsem viděla malého chlapce,“ zvýším trochu hlas. „Nevíš, kdo by to mohl být? Nejspíš jsem ho vylekala.“

Podezřívavě si mě prohlédne. „Malého chlapce?“

„Ano. Měl na sobě pyžamo, mohlo mu být tak pět nebo šest.“

Pokrčí rameny. „Co vím, tak tu žádné děti tohoto věku nejsou.“

„Určitě?“

„Stoprocentně,“ prohlásí důrazně.

Mám pocit, že jsem se dotkla jakéhosi citlivého místa. „Zvláštní. Tak to asi byl duch.“

„Asi.“

Nejsem si jistá, co si otéhle poznámce avůbec oArettě myslet. Chová se odměřeně, jako by na mě neměla čas. Stojím vedle ní ještě pár minut, než mi to dojde ajdu pryč.

Sklesle se vrátím do Lichen Hall. Asi jsem měla počítat stím, že se budu chvíli přizpůsobovat.

Na stolku před kuchyní si všimnu telefonu. Rozhlédnu se kolem. Chci se zeptat, jestli si smím zavolat, ale pak si vzpomenu, že spojení funguje jen občas. Váhavě zvednu sluchátko apřiložím ho kuchu. Ozve se oznamovací tón. Díky bohu. Rychle vytočím číslo domů ajedním okem sleduju schodiště pro případ, že by se někdo objevil.

Zvedne to paní McQuadeová, naše hospodyně. Matka je na nákupech. Prý nebude pryč dlouho ahospodyně slíbí, že jí vyřídí, ať mi zavolá. Než se stihnu rozloučit, linka ztichne.

Sedím utelefonu ačekám na matku, dokonce znovu zvednu sluchátko azkontroluju, jestli spojení funguje. Nefunguje, ale nechci odejít, kdyby náhodou zavolala. Najednou potřebuju slyšet její hlas.

Musela jsem usnout, protože když zvednu hlavu, je najednou tma. Slyším zvuk kol přejíždějících po dřevě. Potemnělá chodba zničehonic působí strašidelně amně se divoce rozbuší srdce.

„Kdo je tam?“ zeptám se vystrašeně.

Zvuk zesílí do vysokého pískotu. Zvednu se ze židle achystám se na boj, nebo útěk. Najednou se zšera vynoří obraz: paní Whitlocková tlačí invalidní vozík. Pískot vydávají jeho kolečka. Úlevou se málem roztřesu.

„Jste vpořádku, drahoušku?“ usměje se na mě.

„Jsem,“ zasměju se tomu, jak jsem sama sebe vyděsila. „Čekala jsem, až mi zavolá matka.“ Kývnu na muže na vozíku anatáhnu kněmu ruku. „Dobrý den. Já jsem Pearl.“

Maličko zvedne bradu, ale zjevně mi rukou nedokáže potřást. Je oblečený do županu apantoflí, má skloněnou hlavu, sněhobílé vlasy, šedivý plnovous aochablou čelist. Netuším, jestli je při smyslech.

„Tohle je můj manžel Joseph,“ představí ho paní Whitlocková. „Většinu dne prospí, takže ho vždycky večer vyvezu na čerstvý vzduch.“

„Nevěděla jsem…,“ nedořeknu. Nevěděla jsem, že je na tom až tak špatně apotřebuje invalidní vozík.

Skloní se nad ním anahlas promluví. „Slečna Gorhamová je zdravotní sestra, miláčku. Abude Wolfiemu pomáhat sučením.“

Nato pan Whitlock zvedne hlavu apodívá se na mě, nebo možná skrze mě, nejsem si jistá. Potom jediným, překvapivě kradmým pohybem natáhne paži, jako by chtěl moji ruku. Přistoupím kněmu avezmu jeho dlaň do své. Má pevný stisk. Začne něco mumlat.

„Moje oko. Mám něco voku.“

„Nic tam nemáš, drahý,“ odpoví.