ONE OF US IS BACK

Copyright © 2023 by Karen M. McManus, LLC

All rights reserved.

Translation © Anna Vrbová, 2025

ISBN 978-80-284-0811-4

Mým čtenářům

ČÁST PRVNÍ

1.

Addy

Pondělí 22. června

„Vážně na to budeme koukat?“

Maeve zvedne ovladač a pak obočí. Takové zpochybnění našeho počínání mě rozladí, protože Maeve samozřejmě moc dobře ví, že se na to koukat budeme. Vždyť dřepíme před televizí v tak krásný letní den jenom kvůli tomu.

„Nemuselas mě zvát,“ připomenu jí a vytrhnu jí ovladač z ruky, než ho stačí zahodit na druhou stranu pokoje. Stisknu tlačítko pro zapnutí a pak procházím kanály, dokud nenajdu stanici, kterou hledám. „Doma mi bylo dobře.“

„Po tomhle ti dobře nebude,“ ozve se Bronwyn z rohu velkoryse vypolstrované pohovky. V televizním pokoji u Rojasů se na bednu kouká mnohem pohodlněji než u nás v obýváku, a navíc je tu ještě ta výhoda, že naprosto nehrozí, že do místnosti vleze máma. Ovšem neuvědomila jsem si, že tenhle luxusní divácký zážitek půjde ruku v ruce s hromadou starostlivých řečiček. Bronwyn se z Yale vrátila na léto už před pár týdny a okamžitě se pokusila vzít můj život do vlastních rukou jako dominantní starší sestra, ačkoli jednu takovou už mám.

Ne že bych si stěžovala. Chybělo mi povídat si s ní ve skupinovém chatu Bayviewská čtyřka – který už opravdu musíme přejmenovat, když je v něm teď devět lidí: já, Bronwyn, Nate Macauley, Maeve a její přítel Luis Santos, Cooper Clay a jeho přítel Kris Becker a Maevini spolužáci ze čtvrťáku na Bayviewské střední Phoebe Lawtonová a Knox Myers. Je to pěkně rozpárovaná skupinka, až na mě a poslední dva zmíněné. No, možná jen mě, protože nikdo tak docela nevěří Phoebinu a Knoxovu ujišťování, že jsou jen přátelé.

Co třeba Bayviewská parta? Zvednu telefon a jméno skupinovky rovnou upravím. Vůbec to nevypadá špatně.

„Co je to za chlapa?“ zeptá se Maeve a mžourá na obrazovku. „Ten bude uvádět…“

„Ne,“ řeknu rychle. „Tohle není vysílání z Eastlandské střední. To začíná až ve tři. Tohle je... popravdě nemám tušení.“

„Schůze městské rady,“ řekne Bronwyn. Jasně že to Bronwyn ví; ona takové věci pravděpodobně sleduje pro zábavu. „Vypadá to na závěr hlasování o rozpočtu.“

„Vzrušující. Ale aspoň je to důležité.“ Maeve hodí bosé nohy trochu moc prudce na konferenční stolek a sykne, když patami narazí na mramorovou desku. „Aspoň si to zaslouží nějakou platformu. Což se nedá říct o…“

„Je to místní kabelovka, Maeve,“ přeruším ji. „S programem si zrovna hlavu nelámou.“

Mluvím klidně, ale srdce mi nepříjemně tluče a jsem rozpolcená: přeju si být sama, ale zároveň jsem vděčná, že sama nejsem. Radní na obrazovce oznámí, že schůze je u konce, obraz se rozplyne a rozezní se vycpávková hudba. Chvíli s Bronwyn a Maeve tiše sedíme a posloucháme cosi, co zní jako hodně odvážná instrumentální verze písně „The Girl from Ipanema“.

Vzápětí se na obrazovce objeví z poloviny zaplněná školní aula a dole slova Eastlandská střední škola: Cyklus letních přednášek. Než stačím zareagovat, Bronwyn se vymrští z pohovky, přistane vedle mě a obejme mě.

„Proboha, co to děláš?“ zamumlám a odhodím mobil na polštář.

„Nejsi v tom sama, Addy,“ zašeptá dramaticky Bronwyn. Obklopí mě vůně zeleného jablka: Bronwynin charakteristický šampon, který používá celou dobu, co ji znám. A pravděpodobně ještě déle, protože Bronwyn své zvyky nemění. Jednou, když byl Nate obzvlášť sklíčený z jejich vztahu na dálku, jsem mu dala lahvičku toho šamponu ovázanou velkou červenou mašlí. Nate se naštval, což byl tak trochu účel – prolomit Nateovu věčně nevzrušenou masku –, ale nechal si ji.

„Všimla jsem si,“ řeknu a vyplivnu pramen vlasů. A pak se do jejího objetí vnořím, protože ho vlastně docela potřebuju.

„Dobré odpoledne, Eastlandská střední, vítejte na zahájení cyklu letních přednášek.“ Muž za řečnickým pultem se nepředstaví, asi proto, že nemusí – nejspíš je to učitel nebo nějaký zaměstnanec školy. Někdo, kdo má na starosti tvarování teenagerských mozků, někdo, kdo vypadá asi o tisíc let mladší, než se teď cítím já, ačkoli mi před pár měsíci bylo devatenáct.

„Koukněte na ty snaživce. Škola skončila před dvěma týdny, a oni už jsou zpátky,“ řekne Maeve, zatímco muž dál vede řeči, jež naše ředitelka Guptová s oblibou nazývala „vedením domácnosti“ – zkrátka všelijaká oznámení, která je třeba vecpat před každou školní akci. „Stará dobrá Eastlandská střední. Bronwyn, pamatuješ, jak jsi na jejich parkovišti stalkovala Sama Barrona?“

„Nestalkovala jsem ho,“ ohradí se Bronwyn, ačkoli technicky vzato to stalkování bylo. Bylo to však nutné zlo. Vyřešení záhady kolem smrti Simona Kellehera záviselo právě na Samovi – na chlapci, jemuž Simon v den své smrti zaplatil, aby odvedl pozornost, když jsme byli po škole. Byla to nejsenzačnější a nejstrašnější zpráva, která kdy Bayview zasáhla, aspoň do té doby, než před pár měsíci jeden Simonův napodobitel odstartoval vražednou hru na pravdu a málem nás všechny vyhodil do povětří při nácviku svatební hostiny mé sestry.

Někdy se vážně divím, proč všichni v Bayview zůstáváme.

„Decentně jsem ho vyslechla,“ brání se Bronwyn. „A ještě že tak, protože jinak…“ Nedořekne, protože v tom okamžiku nám všem pípnou telefony.

„Bayviewská čtyřka se rozjíždí,“ hlásí Maeve, než se stačím podívat na vlastní telefon.

„Myslím, že bychom měli změnit název na Bayviewská parta,“ řeknu.

„Klidně,“ pokrčí rameny Maeve. „Kris píše, ať se držíš, Addy. A taky chce vědět, jestli platí ty vafle zítra ráno. Já mám shodou okolností taky moc ráda vafle, jestli je to pro vás dva relevantní informace. Luis říká: Ať jde ten hajzl do prdele. Tím samozřejmě nemyslí Krise, myslí…“

„Vím, koho myslí,“ řeknu a eastlandský řečník zvedne ruce, aby utišil netrpělivé mumlání, které se šíří publikem.

„Všechny, kdo se tady na Eastlandské střední účastní cyklu letních přednášek, jistě napadlo, že v takové nádherné červnové odpoledne lze dělat mnoho jiných věcí,“ říká muž. „To, že jste místo toho tady, dokazuje, jak je dnešní speciální téma důležité.“

„Speciální? Leda kulový,“ zabrblá Maeve a zastrčí si pramínek vlasů za ucho. Má úplně stejný odstín vlasů jako Bronwyn, ale nedávno si nechala ostříhat super rozvlněné mikádo. V dětství Maeve bojovala s leukémií a prvních pár let střední školy se snažila vymanit z Bronwynina stínu. Myslím, že její pravá povaha vyplula na povrch právě v okamžiku, kdy přestala kopírovat sestřin charakteristický culík.

„Psst,“ zasyčí Bronwyn a konečně uvolní sevření.

„Na Eastlandské střední škole vás chceme inspirovat k tomu, abyste šli za svými sny a dosahovali jich, nicméně chceme vás připravit i na tvrdší životní realitu,“ pokračuje řečník. „Volby, které dnes učiníte jako středoškoláci, ovlivní vaši životní dráhu na léta dopředu a špatná rozhodnutí mohou mít ničivé dopady.“

„Takže tak se tomu teď říká?“ zeptá se Maeve. „Špatné rozhodnutí?“

„Maeve, přísahám, že…,“ začne Bronwyn.

„Ticho!“ vystřelím ze sebe mnohem hlasitěji a zlostněji, než jsem zamýšlela, a Bronwyn s Maeve se zaraženě odmlčí. Kdybych zrovna nebyla takový uzlíček nervů, styděla bych se, že jsem svůj vztek obrátila proti holkám, z nichž ani jedna si to nezaslouží. Jenže každou chvílí uvidím…

„Nikdo to neví lépe než dnešní host. Je zde díky edukační spolupráci se Správou nápravných zařízení státu Kalifornie a chce vám na rovinu vypovědět, jak jeho činy zmařily to, co mohlo být zářnou a slibnou budoucností. Prosím, přivítejte našeho řečníka, který je v současnosti chovancem v Detenčním zařízení pro mladistvé v East Crenshaw a který dříve studoval na sousední Bayviewské střední škole – přichází Jake Riordan.“

Bronwyn mi stiskne ruku a Maeve hlasitě sykne, ale jinak se mi je zřejmě podařilo dočasně umlčet. Ne že by na tom záleželo – i kdyby mluvily, přes šumění v uších bych je stejně sotva slyšela.

Jake Riordan.

Můj ex. Kdysi, když jsem ještě byla tak naivní a nejistá, že jsem neviděla, jaký doopravdy je, moje životní láska. Věděla jsem, že umí být žárlivý, a kdybyste na mě tehdy zatlačili – což kromě mé sestry Ashton nikdy nikdo neudělal –, možná bych i uznala, že má potřebu lidi ovládat. Nikdy by mě ale nenapadlo, že se mi poté, co jsem ho podvedla, bude mstít tak, že se spolčí se Simonem, bude na mě chtít hodit vraždu, a když se ho pokusím odhalit, skoro mě zabije.

No jo vlastně. Podle Jakeovy velmi drahé právničky se mě ve skutečnosti nesnažil zabít. Úmysl nebyl prokázán, prohlásila tehdy a spolu s hromadou dalších právnických slovíček, na nichž vystavěla jeho obhajobu, ho nakonec uchránila před tím, aby ho soudili jako dospělého.

Hodně lidí tehdy prohlašovalo, že je ten proces fraška, zvláště když nakonec Jakea odsoudili k pobytu v zařízení pro mladistvé, odkud měl vyjít až ve svých pětadvaceti. Všechno, co provedl – nejen mně a mým kamarádům, ale i Simonovi –, se zdrclo v mizerných sedm a půl let za mřížemi. Titulky hlásaly: „Zvláštní zacházení v přímém přenosu!“ a objevilo se i několik online petic, které soudce nabádaly k udělení tvrdšího trestu.

Jenže lidi mají krátkou paměť.

Od okamžiku, kdy Jake nastoupil výkon trestu, byl příkladným vězněm a loni v prosinci jeho případ zpracovala jedna true crime show; v Bayview Blade o ní napsali, že byla „překvapivě účastná“. Jake byl pokorný. Byl kajícný. Byl odhodlaný pomoct ostatním mladým lidem, aby se vyvarovali chyb, které sám udělal. A potom, ani ne dva týdny po svatbě mé sestry na konci března, se objevil porotce X.

Nebo spíš jeho tehdejší přítelkyně – žena, která tvrdila, že od jednoho z porotců dostala v průběhu Jakeova procesu stovky zpráv. Ukázalo se, že ji porotce X udržoval v obraze nepřetržitým proudem důvěrných informací a také že nedovoleně navštěvoval zpravodajské weby. Když se některé screenshoty objevily na BuzzFeedu, porotce X zpanikařil, pokusil se smazat historii prohlížení, lhal pod přísahou a Jakeově obhajobě tak v podstatě naservíroval záminku zažádat o nový soud.

Porotce X se ve skutečnosti jmenoval Marshall Whitfield, což se na internetu společnými silami podařilo vypátrat během několika týdnů od zveřejnění kauzy. Po zveřejnění jeho údajů se stáhl do ústraní a možná by mi ho bylo až líto, kdyby mi svým jednáním do života nehodil granát.

Teď se Jakeův případ bude znovu projednávat a Jake mezitím zahájil rehabilitační turné, jak tomu sarkasticky říká Maeve. Návštěvy ve školách televize zpravidla nepřenáší, ale když ano… dívám se. Nemůžu si pomoct.

„Vypadá hrozně,“ prohlásí Maeve a mračí se na obrazovku.

Nemá tak docela pravdu. Jake vypadá na víc než na devatenáct, ale ne ve špatném slova smyslu. Pořád je krásný, hnědé vlasy má ostříhané na krátko a ve velmi bledém obličeji svítí pronikavé oči, modré jako letní obloha. Zjevně v poslední době posiloval víc než dřív, je to vidět i přes neforemný khaki mundúr, který má na sobě. Vstupuje na podium za vlažného potlesku, hlavu skloněnou a ruce sepjaté. Samozřejmě nemá pouta. Ne při návštěvě školy, ačkoli po jedné straně podia sedí na skládacích židlích tři ozbrojení policisté, kdyby nastaly potíže.

Jake jim však záminku neposkytne.

„Přišel jsem vám povědět o nejhorších chvílích svého života,“ začne tichým, upřímným hlasem, což je jeho osvědčený způsob, jak zahájit řeč. A pak, s rukama svírajícíma řečnický pultík a očima upřenýma na studenty před sebou, spustí o nejhorších chvílích mého života.

Je chytrý. Hodně mluví o nátlaku, nepatřičném vlivu a donucení, jako by snad byl nic netušícím jelimánkem, který Simonovi jen zdráhavě naslouchal, a ne jeho nadšeným spoluspiklencem. Podle svých slov si Jake ani nepamatuje, jak na mě a na Janae Vargasovou zaútočil v lese za jejím domem. Jediné, po čem toužil, což také tvrdil u soudu, bylo, abychom mu přestaly vyhrožovat. Abychom my přestaly vyhrožovat jemu. To však veřejnost nepřijala zrovna dobře, a tak si při návštěvách ve školách dával pozor, aby se danému tématu vyhnul. Jakmile někdo zmínil mě, hned plynule přešel v monolog, jak jeho špatná rozhodnutí ublížila všem. Hlavně jemu.

V listopadu to budou od té strašné noci v lese dva roky. Za tu dobu se stalo hodně dobrého: přestěhovala jsem se k sestře, našla jsem si nové přátele a odmaturovala. Dopřála jsem si trochu času, abych zjistila, co chci v životě dělat, a rozhodla jsem se, že bych se chtěla věnovat učení. Před měsícem jsem dostala svůj vůbec první pas, abychom s Maeve mohly koncem července odletět do Peru, kde budeme pomáhat s intenzivním kurzem angličtiny. Potom se přihlásím na univerzitu. Můj táta, přestože je pořád prototypem rodiče, který se o výchovu dětí moc nezajímá, se nabídl, že mi pomůže se školným.

Hodiny odpočítávající Jakeovo propuštění byly celou dobu tak vzdálené, že jsem dokázala uvěřit tomu, že až dotikají, budu připravená – budu starší a moudřejší, zabydlená v aktivním, smysluplném životě, v němž si sotva všimnu, že mého usvědčeného bývalého přítele pouštějí na svobodu.

Až donedávna mě nikdy nenapadlo, že ty hodiny někdo může resetovat.

„Co na to všechno říká Eli?“ zeptá se Maeve, zatímco Jake pokračuje ve svém dobře nacvičeném monologu. Manžel mé sestry vede právnickou neziskovku Presumpce neviny, takže když přijde na cokoli spojeného se zločinem, obracíme se na něj. Přesto, jak Eli dřív nebo později připomněl všem devíti členům Bayviewské party, ho často neposloucháme, dokud není pozdě. „Myslí si, že se Jake domůže nového procesu? Nebo že ho pustí, nebo…“

„Eli má teď plnou hlavu toho, kdo to za něj vezme, až bude na rodičovské,“ připomenu jí. Překvapivé těhotenství mé sestry Ashton – má rodit v listopadu – byl hlavní důvod, proč jsem se přestěhovala zpátky k matce. S mámou jsme nevycházely vždycky dobře, ale nadšení z miminka nás stmelilo. Poslední dobou se to pouto projevuje především vymýšlením babičkovských přezdívek, s kterými si máma nebude připadat staře. Teď vede bibi, protože máma odmítla byť jen zvážit můj návrh kebába.

„Eli dokáže myslet na víc věcí najednou,“ namítne Bronwyn. „Zvlášť když mu povíš, jaké ti to dělá starosti.“

„Nedělá mi to starosti,“ řeknu s pohledem upřeným na obrazovku. Hlas mám ale přidušený od toho, jak si usilovně okusuji kloub na palci.

Jake skončil projev a teď odpovídá na otázky z publika. Kluk v přední řadě se zeptá: „Jaké mají ve vězení jídlo?“

„Jedním slovem? Otřesné,“ odpoví Jake s tak dokonalým načasováním, že se všichni rozesmějí.

„Můžeš vídat mámu a tátu?“ zavolá nějaká dívka. Roztřesená kamera se obrátí jejím směrem a já za tazatelkou zahlédnu záblesk měděných kudrlin jiné dívky. Vypadají skoro jako – ale ne. Muselo se mi něco zdát. Nicméně když se podívám na Maeve, udiveně se na obrazovku mračí.

„Ne tak často, jak bych si přál, ale ano,“ řekne Jake. „Nevzdali to se mnou a jejich podpora je mi vším. Doufám, že na mě zase jednou budou moct být hrdí.“

„Asi budu zvracet,“ poznamená Maeve, ačkoli i ona zní o trochu méně sarkasticky. Až tak je Jakeovo rehabilitační turné dobré.

Další kluk zvedne ruku a Jake k němu pohodí bradou, aby se ptal. Je to tak známé gesto – takhle zdravil naše kamarády na chodbách Bayviewské střední, s rukou pevně omotanou kolem mých ramen –, že mi přeběhne po zádech mráz. „Kdyby ses mohl vrátit v čase, co bys udělal jinak?“ zeptá se chlapec.

„Všechno,“ odpoví Jake bez váhání. Zadívá se přímo do kamery a já ucuknu, mám pocit, jako by právě vstoupil do místnosti.

To je ono.

Na to jsem čekala – proto jsem se mučila a celý přenos sledovala. Nechtěla jsem ho vidět, ale potřebovala jsem si ověřit, že pořád existuje. Ten záblesk v Jakeových očích. Záblesk, který se mu při otázkách z publika nepodařilo zakrýt, ať se snažil sebevíc. Záblesk, v němž se zračil všechen hněv, o kterém tvrdil, že už ho necítí. Záblesk, který říkal: Ničeho nelituju.

Záblesk, který říkal: Co bych udělal jinak?

Nenechal bych se chytit.

2.

Phoebe

Pondělí 22. června

Krčím se v sedadle a proklínám se, že mě nenapadlo vzít si mikinu s kapucí, ačkoli venku je sedmadvacet stupňů a aula Eastlandské střední nemá klimatizaci. Věděla jsem, že tu asi bude kamera, nicméně žáci, kteří sedí vzadu jako já, většinou nejsou z těch, kdo pokládá otázky.

Vím, že se Addy na tyhle věci dívá. Co jí asi tak řeknu, jestli mě uvidí? Jak to vysvětlím?

Zapírat, zapírat, zapírat, Phoebe. V tom jsi dobrá.

„Nějaké další otázky?“ Muž, který Jakea uvedl, teď vstal z přední řady a stoupl si vedle něj. „Na jednu ještě máme čas.“

Opravdu svých činů lituješ?

Ublížil bys někomu znovu?

Jak ses stal takovým člověkem?

To jsou otázky, na které potřebuju znát odpovědi. Nedokážu se přimět, abych se zeptala sama, ale doufám, že se zeptá někdo jiný.

Místo toho nějaká dívka vykřikne: „Budeš mít nový soud?“

Jake sklopí hlavu. „Na to se snažím nemyslet,“ řekne. „Nezáleží to na mně. Snažím se zkrátka vést co nejlepší život, pěkně den po dni.“

Zkoumavě pátrám v části jeho tváře, kterou odsud vidím, a modlím se: Prosím, ať je to pravda.

Stejně jako polovina mých spolužaček jsem kdysi byla do Jakea Riordana zamilovaná. Jake byl ve třeťáku, já v prváku a on s Addy už tvořili školní pár číslo jedna. Tehdy jsem je sledovala, jak proplouvají chodbami, a žasla jsem, jak úchvatně a dospěle vypadají. Když se po smrti Simona Kellehera rozešli, musím zahanbeně přiznat, že moje první myšlenka byla: Možná mám teď u něj šanci já. Neměla jsem tušení, jak nešťastná tehdy Addy byla a čeho všeho byl Jake schopen. Svou temnou stránku skrýval opravdu dobře. Hodně lidí to dokáže.

Vím, pod jakým tlakem teď Addy je, a přála bych si, abych si s ní o tom mohla promluvit – doopravdy promluvit, ne jen nabízet prázdná slova a ujištění. Jenže nemůžu. Od té možnosti jsem se odstřihla v dubnu a jedinou osobou, které se teď můžu svěřit, je moje starší sestra Emma. Která se hned poté, co před čtrnácti dny odmaturovala, odstěhovala do Severní Karolíny k jedné z našich tet. A vzhledem k tomu, jak sporadicky mi odepisuje na zprávy, se zrovna tak dobře mohla odstěhovat na Měsíc.

Co se stalo, stalo se, řekla před odjezdem. Měly jsme své důvody.

„Omlouvám se, moc se omlouvám, že jdu tak pozdě, a díky, díky moc!“

Udýchaně ze sebe chrlím zajíkavá slova a proplétám se kavárnou k Evie, jedné z nových servírek v Café Contigo, která zrovna u pokladny markuje objednávku s sebou. Poprosila jsem ji, aby za mě vzala začátek směny, protože jsem věděla, že to z Eastlandu nestihnu včas, jenže jsem nepočítala s tak hustým provozem. Mám zpoždění víc než hodinu a Evie, která má službu od otvíračky v deset ráno, má veškeré právo být naštvaná.

Místo toho se na mě zářivě usměje. Kéž by Evie mohla stáčet svoji věčně pozitivní náladu do lahví a prodávat ji, protože já bych nakupovala ve velkém. „V pohodě, Phoebe,“ řekne a podá našemu pravidelnému zákazníkovi naditou papírovou tašku. „Říkala jsem ti, že se nemusíš hnát.“

„Čekárna u doktora byla narvaná,“ zamumlám, vytáhnu zpod pultu zástěru a zavážu si ji kolem pasu. Pak z kapsy vylovím gumičku a svážu si vlasy do nahodilého culíku. Nepodaří se mi do gumičky chytit všechny vlasy, ale co už – tady záleží hlavně na rychlosti. „Tak jo, jsem ready, můžeš jít.“

„Klid, Phoebe. Běž se něčeho napít a vydechni si. A možná se běž nejdřív podívat do zrcadla, než se takhle vrhneš do obsluhování,“ zašklebí se Evie a zatahá se za vlastní cop, odbarvený na blond.

„Cože?“ nechápu, ale to už se ve dveřích do kuchyně objeví Luis Santos, Maevin přítel, zůstane stát a rozesměje se.

„Parádní roh,“ řekne.

„Panebože,“ zamumlám, když se zahlédnu v zrcadle, jímž je obložena protější zeď. Nějak se mi podařilo ze sebe udělat vyšinutého jednorožce. Stáhnu z vlasů gumičku, syknu, když spolu s ní vytrhnu pár pramínků, a svezu se do židle u pokladny. „Jsem k ničemu. Je tvoje máma naštvaná, že jdu zase pozdě?“

„Není tady. Je tu táta,“ řekne Luis a já si oddychnu. Mám moc ráda oba Luisovy rodiče, ale jeho tatínek je mnohem shovívavější šéf. „A stejně tu není moc rušno. Venku je moc krásně. Což mi připomíná…“ Jeho úsměv se rozjasní ještě víc, protože v tu chvíli zacinká zvonek ve dveřích a dovnitř vejde Maeve. Zamíří k nám a mává na nás oběma rukama. „Já mizím. Máme s Maeve velké plány. Nazdar, krásko.“

„Ahoj,“ řekne Maeve s nadšením o něco menším, než je jí vlastní, nicméně při polibku se téměř rozplyne Luisovi v náručí. Odvrátím se a zatoužím, aby mě při pohledu na šťastné páry nebodal osten žárlivosti. Sama ses rozhodla, že v páru být nechceš, připomenu si, ale nepomáhá to. Nejspíš protože nemám pocit, že by to bylo dobrovolné rozhodnutí.

„Přijelas na kole, že jo?“ zeptá se Luis plný očekávání.

„Dá se to tak říct,“ odpoví Maeve a šoupe špičkou jedné tenisky po dlaždičkách. Luis zvedne obočí a Maeve doplní: „Většinu času jsem ho vedla.“ Luis si povzdechne a Maeve dodá: „Promiň, ale nechápu, proč bych se měla v ježdění na kole zlepšovat, když ty to dokonale obstaráš za nás za oba.“

„Nemůžeš mi přece jezdit na řídítkách navždycky,“ namítne Luis.

„Proč ne?“ opáčí Maeve. „Nic nenasvědčuje tomu, že bych z toho vyrostla.“

„Zase na cyklostezku?“ zeptá se Evie s potutelným úsměvem. Luis Maeve před pár týdny pořídil kolo, odhodlaný vynahradit jí skutečnost, že se jako dítě mezi léčbami rakoviny nestačila naučit jezdit na kole, nicméně jde to pomaleji, než si představoval. Maeve na kole ani tak nejezdí, spíš na něj nasedne a odráží se nohama. Nebo normálně jde a kolo zahořkle vede vedle sebe.

„Bude to super,“ říká Luis s poněkud nemístným optimismem.

Maeve zvedne oči v sloup a obrátí se ke mně, jednu ruku pořád kolem jeho pasu. „Phoebe, to ti bylo divné. Dívala jsem se na to Jakeovo vystoupení ve škole…“

Luisův úsměv zmizí. „Ať jde do hajzlu,“ zavrčí. Luisův pohodářský vibe naruší jen máloco, ale jeho bývalý kamarád mezi to málo patří.

„Já vím.“ Maeve mu povzbudivě stiskne rameno a pak se znovu obrátí ke mně. „Viděla jsem v hledišti nějakou holku, která měla stejné vlasy a …“ Přejede pohledem po mém třpytivém tílku, které rozhodně nebylo navrženo, aby zapadlo, a mně se zastaví srdce. „… tílko jako ty.“

„Fakt? To je divné,“ řeknu a horlivě si na hlavě tvořím méně směšný culík. „Chtěla jsem se dívat, ale uvízla jsem u doktora. Jak se drží Addy?“ Štve mě lhát Maeve, ale ještě víc by mě štvalo, kdyby věděla, o čem lžu.

„Pořád stejně,“ odpoví Maeve. Vypadá to, že chce dodat ještě něco, ale odmlčí se, protože znovu zacinká zvonek a do kavárny vstoupí známá postava.

„Owene! Jak je, chlape?“ zeptá se Luis, když můj ne už tak docela malý bratříček přistoupí k pultu. „Proboha, tys zase vyrostl nejmíň o třicet centimetrů, ne?“

„Ne,“ zahuhlá Owen, protože takhle humorně naladěný je teď pořád.

„Objednávku máš na pultu,“ řekne Evie. Nemusí ani dodávat Na účet podniku, protože pan Santos mého bratra nikdy nenechává platit.

„Díky,“ řekne Owen stejně bezbarvým tónem a popadne sáček, aniž na mě pohlédne. Maeve se na mě zkroušeně usměje, jako by říkala Je mu třináct, co naděláš? Donutím se na ni taky usmát, ale když Owen celý shrbený vyjde ven a prásknou za ním dveře, sevře se mi žaludek.

„Rád jsem s tebou pokecal, Owene,“ řekne Luis a Maeve do něj šťouchne.

Skoro před třemi měsíci, když ještě bylo Owenovi dvanáct, jsme s Emmou zjistily, že se náš bratr na internetu vydával za Emmu – která se pro změnu vydávala za mě – a chatoval s klukem, který předtím Emmu zlanařil pro plán, podle nějž si měli navzájem pomoct s pomstou. Ten kluk, Jared Jackson, slíbil, že nechá mého bývalého přítele Brandona Webera pykat za to, že před třemi lety způsobil nehodu vysokozdvižného vozíku, která nám zabila tátu. Emma měla na oplátku Jaredovi pomoct pomstít se Addyinu švagrovi Elimu, který pomohl dostat Jaredova bratra, zkorumpovaného policistu, do vězení. Emma ale dostala strach a vycouvala z toho – jenže v tu chvíli na scénu vstoupil Owen a v dohodě pokračoval.

Pak Brandon umřel za okolností, které všichni považovali za nehodu, ale ve skutečnosti to byla součást hry na pravdu, kterou zosnoval Jared. Když pak Owen zčistajasna přestal komunikovat, rozhodl se Jared vzít pomstu do vlastních rukou a při nácviku Eliho svatební hostiny do budovy nastražil bombu. Kdyby ho Knox s Maeve nezastavili, mohli všichni v té restauraci zemřít. Místo toho Jareda zatkli a on mě hned udal jako svého komplice. Emma, která po několika týdnech nezřízeného pití poháněného pocitem viny skončila v nemocnici, se přiznala, že za vším stála ona. To, že s tím měl něco společného i Owen, jsme však netušily, dokud jsme nečetly přepis chatu mezi ním a Jaredem a nenarazily na slovo, které Owen napsal špatně, když jsme spolu trénovali na hláskovací soutěž: apsurdní místo absurdní.

V tu chvíli – seděli jsme u kuchyňského stolu s mámou a Emminým právníkem – jsme se sestrou uzavřely němou dohodu a nechaly si tu informaci pro sebe. Nic jiného tehdy nepřipadalo v úvahu, protože z Owenových zpráv Jaredovi po Brandonově smrti bylo jasné, že nechápal, co dělá. Můj zlatý, nevinný a truchlící bráška nikdy nechtěl, aby se Brandonovi něco stalo.

Nicméně téměř okamžitě se dostavily pochybnosti. Věděla jsem, že to nemůžu nikomu říct – zvláště ne Maeve nebo Knoxovi, kteří riskovali život, aby Jareda zastavili –, a poté, co se Emma odstěhovala, mě to tajemství strašlivě odřízlo. O pár dní později bylo Owenovi třináct, prakticky přes noc se vytáhl a začal být mrzutý a já nemohla přestat myslet na to, že je teď stejně starý jako Brandon, když nedopatřením zabil našeho tátu. A na to, že kdyby za to tehdy Brandon přijal zodpovědnost, mohl být pořád naživu.

Takže teď lžu svým přátelům, napůl stalkuju Jakea Riordana a pozdě v noci píšu sestře zprávy, které se pak bojím odeslat:

Co když se z Owena stane druhý Brandon?

Nebo druhý Jake?

Neudělaly jsme chybu?

Neměly bychom to někomu říct?

Když skončím v práci a pomůžu panu Santosovi zavřít, vím, že bych měla jet hned domů. Je skoro jedenáct, jsem vyčerpaná a nazítří mám ranní směnu. Jenže když cestou domů přijedu na křižovatku, rozjedu se opačným směrem.

Nemůžu si pomoct. Možná podvědomě, ale těšila jsem se na to celý den.

Když přijedu ke známému domu, zaparkuju na příjezdové cestě, ale místo k hlavním dveřím zamířím dozadu za dům. Pak se vyšvihnu na strom, vylezu po něm až na úroveň vyčnívajícího okraje střechy a opatrně na ni stoupnu. Přede mnou je okno, a když zaberu za rám, snadno vyjede nahoru. Protáhnu se skrz a jako obvykle si přeju, aby bylo okno trochu větší a celý ten manévr trochu elegantnější. Pak přistanu na podlaze z tvrdého dřeva, opráším si ruce, okno za sebou zavřu a pak se teprve obrátím do pokoje.

„Víš, že můžeš prostě zazvonit, že jo?“ zeptá se Knox.

Leží v posteli obložený hromadou polštářů s notebookem před sebou a má tak ospalé oči, že určitě pospával, než jsem přišla. Napětí z celého dne se částečně odplaví, ale zároveň se mi rychleji rozbuší srdce. Chytím se okraje prádelníku a sundám si tenisky.

„Nechci vzbudit vaše,“ řeknu. „Kromě toho, když lezu oknem, připadám si jako ve filmu pro náctileté, takže je to tematické.“ Přejdu k posteli, odhrnu tmavomodrý přehoz, vlezu si ke Knoxovi a přitulím se k jeho bílému tričku na spaní, jako by to byla moje oblíbená dečka. „Co je na programu?“

Knox stiskne pár kláves a natočí laptop ke mně. „Taková normální holka,“ řekne. Od konce školy se postupně probíráme klasickými filmy pro náctileté a konečně jsme se dostali do devadesátek. „Myslím, že je to ten film, kde si holka sundá brýle a stane se královnou plesu.“

„Taky si asi rozpustí culík,“ dodám s hlavou na jeho rameni a vdechuju vůni citrusového mýdla, které používá.

„Život ve dvacátém století byl vážně jednoduchý,“ řekne Knox. Čekám, až zmáčkne play, ale on tak dlouho bubnuje prsty na kraji notebooku, že zvednu hlavu a tázavě se na něj podívám. „Takže,“ řekne a nespouští oči ze zamrzlé obrazovky, „jsem rád, že jsi přišla, protože – totiž ne že bych někdy nebyl rád, že jsi přišla, to je jasné, vždycky tě rád vidím a ne že bych tě nečekal…“

„Knoxi,“ řeknu a v ruce žmoulám roh deky. „Blábolíš.“ To není nikdy dobré znamení.

„Jasně. Promiň.“ Nepřestává bubnovat prsty, já pozoruju jeho profil a nechápu, jak mi někdy mohl nepřipadat atraktivní. Jak jsem si mohla nevšimnout těch lícních kostí? „Já jen… Chtěl jsem ti říct, že si tak trochu myslím, že bychom s tím měli přestat.“

„S čím?“ Poplašeně zvednu hlavu z jeho ramene. „S koukáním na filmy?“

„Ne, s tím ne. V tom bychom měli jednoznačně pokračovat. Spíš…“ Naznačí malý prostor mezi námi, který, když teď sedím, dělá sotva pár centimetrů. „Myslím tohle.“ Zírám na něj a on viditelně polkne. „Ty. U mě v posteli. Je to… příliš.“

„Příliš co?“ zeptám se a přitáhnu si deku k tělu jako štít. „Vždyť nic nedělám!“

„Právě. A to je ten problém.“ Knox si promne zátylek. „Hele, Phoebe, absolutně respektuju, že chceš, abychom byli jen kámoši. Přísahám, že s tím nemám problém. Ani jsem nic jiného nečekal.“

Srdce se mi při té jednoduché pravdě sevře. Jednou jsme se s Knoxem políbili, večer po Ashtonině a Eliho svatbě, a já jsem si myslela – doufala jsem –, že je to začátek něčeho skvělého. Jenže pak se stalo to s Owenem. Knoxovi jsem o tom říct nemohla, a nemohla jsem si s ním tím pádem ani nic začít, protože bych mu nemohla lhát o něčem tak důležitém. Takže když mě pozval na rande, řekla jsem mu, že bude lepší, když zůstaneme přáteli. A i když si jedna moje část oddychla, jak rychle a snadno tu lež skousl, ta moje druhá, větší část je z toho zničená.

„Jenže když jsi takhle blízko… hele, já tady nehynu smutkem nebo tak něco,“ řekne Knox a zabodne mi tak další nůž do srdce. „Jen je pak pro mě těžké zůstávat v kamarádské zóně, to je všechno.“

Tak v ní nezůstávej. Mám ta slova na jazyku a chci ho s nimi políbit, odhodit laptop stranou a konečně, konečně mu stáhnout to bílé tričko. To ale samozřejmě nemůžu. A samozřejmě má pravdu a jediný můj zdroj útěchy přece nemohl trvat věčně. Nebylo to ode mě fér a od Knoxe byl superhrdinský výkon, že to vydržel tak dlouho. „Chápu,“ řeknu otupěle a svěsím nohy z postele. „Bez problému.“

„Ale na ten film se můžeme podívat i tak,“ řekne Knox. „Jenom dole. Můžu udělat popcorn, jestli máš chuť.“

Ach ne. Neexistuje nic, po čem bych toužila míň než jít do Knoxova obýváku a sedět na opačném konci pohovky s mísou popcornu mezi námi. A dívat se na film, který mě vůbec nezajímá, protože sem chodím čistě proto, abych byla Knoxovi nablízku. Bylo by ale hnusné to odmítnout, když byl Knox jen a jen upřímný, a tak se přinutím k úsměvu a řeknu: „To zní skvěle.“

Koneckonců, na jedné další lži už nesejde.

3.

Nate

Středa 24. června

Co pamatuju, na digitálním billboardu na rohu Clarendonovy ulice vždycky visela tatáž reklama – tančící energy drink –, takže když u něj zastavím na červenou, okamžitě si všimnu, že se reklama změnila.

čas na novou hru, bayview.

Jen tahle slova, červená na jasně bílém pozadí. Písmena postupně vyblednou a já vyčkávám, proti své vůli lehce zvědavý, co přijde dál. Vzápětí se smyčka obnoví a znovu se objeví čas na novou hru, bayview. Hlavně že člověka tak napínají. Že by se radši vymáčkli, co vlastně sakra propagují? Super práce, reklamko.

Semafor přeblikne, já s burácením profrčím na motorce kolem a pokračuju dobře známou cestou k bayviewskému Country Clubu. Pro hodně lidí znamená léto v Bayview pláže, grilovačky a předhánění se v nezřízeném postování prázdninových fotek na sociálních sítích. Pro mě léto znamená druhou práci. Ve dne makám na stavbě, večer za barem prodávám drinky bayviewským zazobancům a pak se snažím pár hodin vyspat v domě, kde bydlím spolu s pěti dalšími lidmi, kteří nemají na práci nic jiného než pořádat párty, do nichž se mě pokaždé snaží zatáhnout.

Prostě sen.

Zajedu na parkoviště, zaparkuju motorku mezi dva čerstvě namalované pruhy a vytáhnu telefon, abych se podíval, kolik je hodin. Čeká na mě nová zpráva – fotka Bronwyn se Stanem, mou agamou, jak spolu sedí na velkém balvanu v Bronwynině zahradě. Když se Bronwyn na léto vrátila domů z Yale, usoudila, že Stan potřebuje „víc pohybu a duševních podnětů“, jak to formulovala. Takže některé dny, když má na stáži hotovo, Stana vyzvedne, vezme si ho domů a tráví s ním čas vzadu na zahradě. Zatím mi nepřipadá, že by se Stan během těchhle exkurzí pohyboval víc než obvykle, ale vypadá to, že nový šutr k sezení se mu líbí.

Usměju se, nálada se mi okamžitě zlepší. Moje holka je na další dva měsíce doma, takže nakonec asi vážně sním. Bronwyn studuje právo a mohla si vybrat stáže v New Havenu nebo New Yorku, ale nakonec si vybrala San Diego. Je to skvělá práce v jednom start-upu, který řídí žena, a Bronwyn by se tam jednou chtěla stát hlavní právničkou, takže se ani nemusím stresovat kvůli tomu, že se vzdala dobrých příležitostí, aby mi byla blíž.

Ať ho neodnese pták, odepíšu.

TO BYCH NIKDY NEDOPUSTILA, odpoví Bronwyn a zprávu doprovodí zděšeným emoji.

Jasně že nedopustila. Na světě neexistuje člověk, na kterého byste se mohli spolehnout víc než na Bronwyn Rojasovou. Jsem si moc dobře vědom toho, jak se mám s Bronwyn dobře, a proto to taky všechno dělám – ty práce, škola, superlevný barák s hromadou spolubydlících, abych všechny vydělané peníze hned neutopil v nájmu. Jednoho dne budu mužem, který si Bronwyn zaslouží, ne klukem, kterého musela zachránit před vězením, když jsme byli na střední.

Zatím ale musím stát za barem.

Vypnu motor, strčím klíče do kapsy a zamířím k monumentálním sloupům, které lemují vstup do Country Clubu. Na kraji parkoviště stojí nástěnka přecpaná letáky, které vnucují krajinářské služby, doučování, úklid, venčení psů – prostě všechny ty věci, které boháči dělat nemůžou, protože mají plné ruce práce s poflakováním se po country clubech. Pohled mi padne na leták, který jsem tu ještě neviděl a který je lesklejší, než bývají ostatní. Je jasně bílý a je na něm jen pár slov velkými červenými písmeny:

čas na novou hru, bayview.

Zpomalím, zamračím se, jeden leták popadnu a otočím ho. Na druhé straně nic není. Evidentně to je doplněk k billboardu, který jsem viděl cestou sem, ale pořád nechápu, co je jeho účelem. Pokud tedy…

Nějaká firma se zřejmě snaží být provokativní. Když teď ale ta slova držím v ruce, napadne mě, jestli se nějaký idiot nepokouší připomenout hru na pravdu, která zabila Brandona Webera. Ta věc se stala dlouho po Simonově smrti – ve škole se začaly rojit napodobeniny Simonova blogu „Co ty na to“. Ty ale vytvářeli studenti, ne někdo s tolika penězi, že by si mohl dovolit pronajmout billboard. Na druhou stranu, když o tom přemýšlím, spousta dětí z Bayviewské střední by si ho asi dovolit mohlo.

„Sháníš doučování?“ ozve se za mnou. Otočím se uvidím Vanessu Merrimanovou v tenoučkých, skoro průhledných bílých letních šatech, hozených přes pruhované bikiny. S Vanessou jsme společně maturovali, kamarádila s Addy, dokud se během jejich rozchodu s Jakem nepostavila na jeho stranu. A když Jake nakonec skončil ve vězení, Vanessa zjevně nikdy nepocítila potřebu se Addy omluvit. Zřejmě se taky vrátila na léto z univerzity, ovšem z jaké, to nevím, protože Vanessa Merrimanová je mi úplně ukradená.

Provokativně se opře o nástěnku a dodá: „Možná ti můžu pomoct. Vynikám v mnoha předmětech. Například v lidské anatomii.“ Jen na ni civím, dokud se nerozesměje a řekne: „No tak! Usměj se trochu, to byl vtip.“ Zvedne ruku, jako by se mě chystala poplácat po paži, ale než se mě dotkne, zarazí se. „Počkat. Nevyletěl jsi před pár měsíci skoro do vzduchu? Jak to, že máš všechny končetiny?“

„Zprávy přeháněly,“ řeknu.

Vanessa natahuje krk, a když zahlédne moji levou paži, vykulí oči. V březnu jsem z bombového atentátu Jareda Jacksona schytal to nejhorší, protože jsme se zrovna s Bronwyn procházeli v arboretu za restaurací, kde měli Ashton a Eli cvičnou svatební hostinu. Knox, který netušil, že tam jsme, odhodil pár metrů od nás batoh, který viděl Jareda schovávat pod terasu restaurace. Utíkali jsme o život, ale nedostali jsme se ještě z dosahu, když bomba vybuchla. Zalehl jsem Bronwyn, abych ji ochránil, a skončil jsem s paží plnou šrapnelů. Rány se zahojily, ale jizvy nikdy úplně nezmizí.

„Jauvajs,“ řekne Vanessa. Pak mě poplácá po tváři a řekne: „No, mohlo to dopadnout hůř, ne? Ještě že nic netrefilo tu tvoji pěknou tvářičku.“

Zdá se, že Vanessiny priority se od střední nezměnily. Natáhne se po letáku, který držím, ale než mi ho stačí vytrhnout, hodím ho do koše.

„Co to bylo?“ zeptá se a hodí si vlasy přes rameno. Vanessin účes vypadá draze; takový, jak jsou nahoře vlasy tmavší a dole světlejší a mezi tím spousta různobarevných melírů. Addy by věděla, jak se tomu říká. „Proč jsi to vyhodil?“

„Protože to je ujetý,“ řeknu a pokračuju ke vchodu.

Vanessa se ke mně přidá. „Jak jako ujetý?“

Nehodlám si vyměňovat teorie o tajemných billboardech zrovna s Vanessou Merrimanovou. „Nemáš být u bazénu?“ zeptám se.

„Nejdřív potřebuju drink,“ řekne Vanessa a hodí si na rameno plátěnou tašku. Pak mi začne vyprávět o výletu na Ibizu, z něhož se právě vrátila, a nepřetržitý proud jednostranné konverzace trvá celou cestu z parkoviště do hlavní chodby a pak až do restaurace, kde pracuju. Vyskočí si na barovou židličku u baru ve tvaru U, sundá si obrovské sluneční brýle a prohlásí: „Dám si gin tonik.“

„Dobrej pokus.“ Vlezu si za bar a mávnu na Gavina, jednoho z barmanů, který zrovna obsluhuje starší pár na opačném konci. „Bohužel když jsi maturovala s barmanem, už moc nesejde na tom, jak máš vychytanou občanku.“

„Ale no tak, Nate.“ Vanessa našpulí pusu. „Všem je to jedno. Kdybych řídila, tak neřeknu.“

„Tak co jsi dělala na parkovišti?“

„No dobře, tak nebudu řídit daleko.“

„Tumáš.“ Naplním sklenici ledem, sodovkou a přidám limetku. „Zapoj představivost.“

Vanessa si povzdychne a s odporem se dlouze napije. „Teda řeknu ti, že s tebou už vůbec není taková sranda jako dřív.“

„Beru to jako kompliment.“

Zaksichtí se. „To nedělej.“

„Nate, kamaráde.“ Gavin ke mně přistoupí a poplácá mě po rameni. Bledou pleť má pořád spálenou z víkendu a světle hnědé vlasy na čele má ztmavlé potem. Kolem baru je příliš mnoho otevřeného prostoru, než aby s tím horkem klimatizace něco zmohla. „Zrovna mi volala Stephanie, je na cestě. Vlastně už je skoro tady, jenže já už jdu pozdě na jednu schůzku a musím letět. Nemohl bys… však víš?“

Však víš je krycí název pro kryj mi záda. Technicky vzato nesmím nalívat alkoholické nápoje, protože mi není jednadvacet, nicméně management Country Clubu bar moc neřeší. Polovinu času stejně funguju jako druhý barman, a ne jen jako pomocník.

Doufal jsem, že se před prací ještě najím, vzhledem k tomu, že jsem sem přijel rovnou ze své denní práce u Myersovy stavební společnosti. Neměl jsem mezi šichtami dost času, aby se vyplatilo jet domů, a tam je to teď navíc kvůli mému nejnovějšímu spolubydlícímu horší než kdy dřív. Před dvěma týdny se odstěhoval jediný kluk, kterého jsem měl aspoň napůl rád, a hádejte, kdo se nastěhoval místo něj? Reggie Crawley, bývalý student Bayviewské střední, známý aférou, když Simon Kelleher odhalil, že Reggie má v ložnici kameru. V tomhle případě Simon skutečně udělal to, co o sobě vždycky tvrdil: odhalil hajzla. A s věkem se Reggie nijak nezlepšil; když místní zpravodaj Bayview Blade zpovídal lidi kvůli true crime pořadu, v němž Jakea vykreslili jako slušného kluka, Reggie se blýsknul tímhle klenotem: „Vždycky mi připadal fajn.“

Nic z toho ale není Gavinův problém, a navíc je hodně velkorysý, když se se mnou dělí o dýška, takže dost dobře nemůžu trvat na tom, aby počkal, než se objeví Stephanie. „Bez problému,“ odpovím.

„Díky, máš to u mě,“ řekne a vypluje zpoza baru.

Vanessa ožije, zavětří nový cíl. „Ahoj, myslím, že se ještě neznáme. Já jsem Vanessa Merrimanová,“ řekne a napřáhne k němu ruku ověšenou náramky.

Gavin ruku stiskne. „Rád tě poznávám, Vanesso Merrimanová,“ zopakuje její jméno, jako by se ho snažil zapamatovat. Což asi skutečně dělá. Gavin studuje na univerzitě a nepochází odsud, ale zná v Bayview víc lidí než já. Barmanský trik, říká. Zvyšuje to dýška.

„Téhle nenalívej,“ řeknu, vezmu zpod pultu čisté sklenice a pověsím je do držáků nad sebou. „Je jí devatenáct.“

„Tak tohle už je sprosťárna,“ zaúpí Vanessa.

Gavin se usměje a stáhne si kravatu, kterou vždycky nosí, i když není v klubu povinná. „Promiň, Vanesso. Užij si nátřesk při happy hour, Nate.“

Odejde a Vanessa trucovitě vymáčkne limetku mým směrem. „Ne každý je šťastný,“ řekne. Zabloudí pohledem kamsi za mé rameno a její obličej najednou získá úplně nový výraz, téměř… nadějný? Pro Vanessu je tak netypický, že sleduju její pohled a uvidím štíhlou, dobře oblečenou ženu ve středních letech, která se právě usazuje na barové stoličce o kousek dál.

„Dobrý den, paní Riordanová,“ zavolá na ni Vanessa. „Jak se máte?“

Jakeova matka se podívá naším směrem. Když jsem tu začal pracovat, překvapilo mě, že sem ona i pan Riordan stále chodí. Ne že bych ztrácel čas přemýšlením o Riordanových, ale kdyby ano, očekával bych, že se odstěhují z města jako Simonovi rodiče. Nebo že se aspoň budou držet při zemi, když se jejich jediný syn zapletl do největšího skandálu v Bayview. Pak jsem poznal pana Riordana a najednou to všechno dávalo smysl, protože ten chlap je prvotřídní debil. Pořád věří, že je králem Bayview, a každému, kdo je ochoten ho poslouchat – ostatně i těm, kteří ho poslouchat nechtějí –, vykládá, jaká se Jakeovi stala nespravedlnost. Chová se, jako by netušil, kdo jsem, jako by jeho syn na mě a na mé kamarády nehodil Simonovu smrt. A kromě toho, jeho dýška stojí za hovno.

Paní Riordanová je ale jiná. Dušoval jsem se, že s ní neprohodím ani slovo, pokud nebudu muset, ale překvapila mě, hned první večer si mě vzala stranou a omluvila se za to, co Jake udělal. „Opravdu se moc snaží to všechno napravit,“ řekne naléhavě. Tomu ani na okamžik nevěřím, ale zdá se mi, že ona tomu upřímně věří.

„Ale, ahoj Vanesso. Moc ráda tě vidím,“ řekne paní Riordanová. Vím, pro co si na bar přišla, a protože Stephanie tu ještě není, naplním vinnou skleničku skoro po okraj tím nejdražším chardonnay. Paní Riordanová potřebuje každou kapičku, aby snesla toho kreténa, kterého si vzala. „Děkuju, Nate,“ vydechne vděčně, dlouze se napije a pak na pult položí dvě dvacetidolarové bankovky. „To je pro tebe. Víno prosím napiš na náš účet.“

„Díky,“ řeknu a strčím si peníze do kapsy. Je nejspíš hodně divné, že moje nejlepší dýška pocházejí od Jakeovy mámy, ale tak to prostě je. Proti paní Riordanové nic nemám; dokonce si někdy povídáme, o bezpečných tématech, jako jsou počasí, škola a práce. Vím, že kdysi byla děsně úspěšnou výkonnou ředitelkou v reklamce, a myslím, že jí to chybí. Nevím, co teď tvoří náplň jejích dní, ale je depresivní o tom uvažovat.

Vanessa si přesedne vedle paní Riordanové, dají se do řeči a já vytáhnu mobil, abych naposledy zkontroloval zprávy. Mám tu pár dalších od Bronwyn a bobtná taky nedávno přejmenovaná skupina Bayviewská parta. Od té doby, co sportovní asociace NCAA změnila pravidla stran toho, jak mohou studující sportovci vydělávat na svém jméně nebo podobě, zaplavily Coopera reklamní nabídky. Nakonec na jednu kývl a jeho vůbec první reklama – na síť tělocvičen, kam chodí cvičit – se bude vysílat příští měsíc. Addy v tom pochopitelně spatřila příležitost uspořádat párty.

Hromadná projekce bude v Café Contigo, píše Luis. Nemůžu se dočkat, až našeho kluka uvidíme poprvé v televizi. Ale stejně jsi měl vzít tu nabídku mobilního operátora. Mnohem víc peněz.

Nemohl jsem, odpovídá Cooper. Pořád to vypadávalo.

Tady máte Coopera Claye: je to ten typ, který trvá na tom, že produkt vyzkouší, než mu propůjčí své jméno, a když produkt stojí za prd, zdvořile odmítne strašnou hromadu prachů.

Taky mi přišla zpráva od otce. Nemůžu najít klíče, píše. Neviděls je, kdyžs tu byl naposledy?

„Prosím ještě sodovku, kazisvěte,“ řekne.

„Víc než to,“ vysouká ze sebe paní Riordanová. „Jake… on…“

Nedokáže pokračovat, a tak Vanessa nadhodí: „Bude mít nový soud?“