Elektronická kniha

Môjmu synovi Colbymu, ktorý mi dennodenne pripomína všetko, čo je na tomto svete dobré. Buď požehnaný!

Poďakovanie

Kniha Mních, ktorý predal svoje ferrari, bola veľmi zvláštnym projektom, ktorý sa podarilo zrealizovať vďaka úsiliu veľmi zvláštnych ľudí. Som obzvlášť vďačný svojmu úžasnému tímu zo spoločnosti Sharma Leadership International Inc., našim klientom z celého sveta a svojmu neobyčajnému vydavateľovi Harper Collins Canada.

Ďakujem Edovi Carsonovi za to, že ma objavil v istom kníhkupectve v čase, keď som svoju knihu vydával na vlastné náklady a nemal som nič okrem túžby podeliť sa so svojím posolstvom so všetkými, ktorým by mohlo pomôcť.

A nakoniec zo srdca ďakujem svojim čitateľom, ktorí mi poskytli nevšedný dar robiť svoju prácu s veľkým nadšením.

Život pre mňa nie je krátka sviečka. Skôr je to oslnivá fakľa, ktorú môžem na chvíľu držať, a chcem, aby horela tak jasne, ako sa len dá, kým ju odovzdám budúcim generáciám.

– George Bernard Shaw

Predhovor

Knihu Mních, ktorý predal svoje ferrari, som napísal pred vyše desiatimi rokmi a odvtedy mi život priniesol nanajvýš zaujímavé, nečakané a nádherné chvíle. Taký je už život, však?

Na začiatku som mal taký drobný sen. Býval som právnikom, cítil som sa nenaplnený a nežil som svoj vlastný život. Stále som sa snažil vyzerať v očiach ostatných ako úspešný človek a pritom som zrádzal samého seba. Odvtedy som zistil, že podstata úspechu spočíva v tom, že si bežím svoje vlastné preteky, cítim sa dobre vo svojej koži a žijem si svoj život podľa seba. Určite si nechcete na svojej smrteľnej posteli uvedomiť, že ste neboli sami sebou (a že ste v konečnom dôsledku žili sny niekoho iného). To by vám zlomilo srdce. Verte mi, už som to videl.

Kniha Mních, ktorý predal svoje ferrari, bola najprv vydaná v malom náklade. Nikto jej nedával veľkú šancu. Niekto vravel, že jej názov ľudí nezaujme. Iní vraveli, že som úplne neznámy autor, a preto sa kniha nikdy nebude dobre predávať. Podľa niektorých bola oblasť dosahovania osobného úspechu už príliš zaplnená rôznymi titulmi. Na môj prvý seminár prišlo len 23 ľudí – pričom 21 z nich boli členovia mojej rodiny. Ja som však vytrval. Mnohí sa smiali môjmu snu vydať knihu v iných krajinách. Nepočúval som ich výsmešky. Pretože ak počúvate svojich kritikov, nikdy neurobíte nič skutočne hodnotné. Sny, ktoré si udatne nesiete vo svojom srdci, pomaly zomrú, pričom potlačia aj vašu vášeň a jas vašej osobnosti. A tak som vytrval a zažil som veľa neúspechov, kým som si uvedomil, že bez neúspechov sa žiadny úspech nedostaví. Uvedomil som si aj to, že čím ťažší je výstup k vášmu osobnému vrcholu, tým nezabudnuteľnejší (a úžasnejší) je pocit, keď ho nakoniec dosiahnete.

Keď sa kniha dostala na trh, začala sa diať pozoruhodná vec: ľudia, pre ktorých som knihu písal, si jej posolstvo zamilovali. Čitatelia sa s mojím príbehom o špičkovom právnikovi, ktorý sa vzdal svojho snobského života (vrátane skvelého ferrari), aby objavil tajomstvo šťastia na celý život, skutočné naplnenie a neobyčajný vnútorný pokoj, výrazne stotožnili. Títo čitatelia sa rozhodli, že mi pomôžu. Hovorili o mojej knihe s každým, koho poznali, a s vášňou, akú som predtým nikdy nevidel.

Kniha Mních, ktorý predal svoje ferrari, sa šírila od čitateľa k čitateľovi. Preletela Severnou Amerikou, Južnou Amerikou, prenikla do Európy, Afriky, na Stredný východ a do Ázie. Nakoniec sa dostala do Austrálie a na Nový Zéland. Kniha sa dnes vydáva v štyridsiatich dvoch jazykoch, ovplyvňuje ľudí v rovnakom množstve krajín a pohybuje sa na špičke najpredávanejších kníh po celom svete. Dostala sa medzi výkonných riaditeľov najprosperujúcejších firiem patriacich do rebríčka Fortune 500, aj medzi rokové hviezdy. Čítajú ju tí najúspešnejší podnikatelia aj vysokoškolskí študenti, šľachta aj ľudia ako vy a ja – obyčajní ľudia, ktorí túžia po neobyčajných zážitkoch.

Vďaka tomu všetkému sa zo mňa stal pokorný človek. Uvedomil som si túžbu spoznať svoju vlastnú jedinečnosť a veľkoleposť, ktorá sídli v každom z nás. A viete čo? Svoju veľkoleposť si skutočne môžete uvedomiť, a to už dnes. Nikdy nie je neskoro na to, aby ste sa stali človekom, ktorým ste vždy chceli byť.

Ďakujem, že ste vzali do rúk toto vydanie oslavujúce desiate výročie vydania knihy Mních, ktorý predal svoje ferrari. Dúfam, že vás bude inšpirovať k tomu, aby ste žiarili silnejšie než kedykoľvek predtým a aby ste objavili poéziu, ktorou by váš život mal byť. Tiež dúfam, že sa pridáte do našej komunity na stránke robinsharma.com, ktorú tvoria ľudia ako vy, oddaní vytváraniu neobyčajných osobných a profesionálnych úspechov a rozširovaniu pozitívnej energie do sveta. Úspech je nádherný, no objavenie duchovného zmyslu je ešte lepšie.

Prajem vám, aby bol váš život umeleckým dielom a nech po sebe zanecháte odkaz, ktorý ostane v srdciach tých, ktorí vás nasledujú.

Robin Sharma

PRVÁ KAPITOLA

Prebudenie

Skolaboval uprostred preplnenej súdnej siene. Bol jedným z najuznávanejších právnikov tejto krajiny. Bol aj mužom, ktorého dobre poznali pre jeho talianske obleky za tritisíc dolárov, ktoré zakrývali jeho dobre živenú postavu, ako aj pre pozoruhodnú sériu jeho víťazstiev v súdnych sporoch. Jednoducho som tam stál paralyzovaný šokom z toho, čo som práve videl. Zo slávneho Juliana Mantla sa razom stala obeť – teraz sa zvíjal na zemi ako bezmocné dieťa, pričom sa triasol a potil ako pomätenec.

Mal som pocit, akoby sa od tej chvíle začalo všetko hýbať spomalene. „Bože môj, Julianovi je zle!“ vzrušene skríkla jeho spolupracovníčka a vyjadrila to, čo už bolo každému jasné. Sudkyňa vyzerala, že je na pokraji paniky a rýchlo niečo zamumlala do privátneho telefónu, ktorý si nechala nainštalovať pre prípad núdze. Čo sa mňa týka, len som tam vyjavene a zmetene stál. Prosím neumieraj, ty starý blázon. Ešte je príliš skoro na to, aby si odišiel. Nezaslúžiš si takto zomrieť.

Súdny zriadenec, ktorý predtým vyzeral, akoby ho zabalzamovali v stoji, sa vrhol k padlému hrdinovi súdnych siení a začal ho oživovať. Julianova pomocníčka bola vedľa neho, snažila sa ho upokojiť slovami, ktoré zrejme nemohol počuť, a jej dlhé blond kučery splývali na jeho rubínovo červenú tvár.

Juliana som poznal sedemnásť rokov. Prvý raz sme sa stretli, keď ma ako mladého študenta práva prijal jeden z jeho firemných partnerov na letnú prax. V tom čase mal všetko. Bol veľmi nadaným, pekným a nebojácnym procesným právnikom s veľkolepými snami. Julian bol mladou hviezdou a šamanom firmy. Dodnes si pamätám, ako som raz, keď som pracoval dlho do noci, prechádzal okolo jeho „panovníckej“ rohovej kancelárie a všimol som si zarámovaný citát na jeho masívnom dubovom stole. Bol to citát Winstona Churchilla a hovoril o mužovi, akým bol Julian:

Som si istý, že sme pánmi svojho osudu, že úlohy, ktoré pred nami ležia, nie sú nad naše sily, a že žiadna drina a úsilie nie sú väčšie, než môžeme zniesť. Kým veríme tomu, čo robíme, a kým máme nezdolnú vôľu víťaziť, víťazstvo je naše.

Ako myslel, tak i konal. Julian bol neoblomný, pracovitý a bol ochotný pracovať osemnásť hodín denne, aby dosiahol úspech, ktorý bol podľa neho jeho osudom. Dopočul som sa, že jeho starý otec bol prominentným senátorom a otec veľmi váženým sudcom federálneho súdu. Bolo jasné, že vyrastal v bohatej rodine a že na jeho pleciach, oblečených v oblekoch od Armaniho, spočívali obrovské očakávania. Priznávam však jedno: bežal svoje vlastné preteky. Bol odhodlaný robiť veci po svojom a miloval, keď bol stredobodom pozornosti.

Julianove poburujúce kúsky sa pravidelne objavovali na prvých stránkach novín. Bohaté a slávne osobnosti sa za ním hrnuli vždy, keď potrebovali skvelého súdneho taktika s agresívnym prístupom. Rovnako známe boli aj jeho neobvyklé záľuby. Nočné návštevy tých najlepších reštaurácií so sexy mladými modelkami alebo ľahkomyseľné eskapády s bandou hulvátskych maklérov, ktorých volal „moja demolačná čata“, sa vo firme stali legendami.

Stále si nedokážem vysvetliť, prečo chcel, aby som na tom senzačnom prípade, ktorým sa mal zaoberať to prvé leto, pracoval s ním. Vyštudoval som síce právo na Harvarde, jeho alma mater, no určite som nebol najbystrejším praktikantom vo firme a v rodokmeni mojej rodiny nefigurovala žiadna modrá krv. Po tom, ako môj otec pôsobil v námornej pechote, strávil celý život ako strážnik bezpečnostnej služby v miestnej banke. Moja mama vyrástla v neslávne slávnom Bronxe. A predsa si vybral mňa a nie niekoho z tých, ktorí uňho ticho lobovali za privilégium stať sa jeho právnym poskokom v prípade, ktorý sa dostal do povedomia ako „alfa a omega všetkých súdnych procesov s vrahmi“. Vravel, že sa mu páči môj „hlad“. Samozrejme, že sme to vyhrali a vysoký úradník, ktorý bol obvinený z brutálnej vraždy svojej manželky, bol zrazu slobodným človekom – teda takým slobodným, ako mu to dovolilo jeho špinavé svedomie. To leto som sa toho naučil veľmi veľa. Dostal som omnoho viac než len lekciu o tom, ako vyvolať náležité pochybnosti tam, kde žiadne neboli. To dokáže každý advokát, ktorý za niečo stojí. Ja som však dostal lekciu o psychológii vyhrávania a vzácnu príležitosť pozorovať majstra v akcii. Nasal som to všetko ako špongia.

Na Julianov návrh som ostal vo firme ako spoločník a zanedlho sa medzi nami vytvorilo trvalé priateľstvo. Musím povedať, že sa s ním nepracovalo práve najľahšie. Pracovať ako jeho podriadený bolo často frustrujúce a viedlo to k mnohým nočným hádkam. Buď som mu musel dať za pravdu, alebo by ma vyhodil. Ten človek musel mať vždy pravdu. Pod jeho tvrdým zovňajškom sa však skrýval človek, ktorému na ľuďoch skutočne záležalo. Nech bol akokoľvek zaneprázdnený, vždy sa ma opýtal na Jenny, ženu, ktorú stále nazývam svojou nevestou, aj keď sme sa zosobášili ešte predtým, ako som šiel na právo. Keď sa Julian od iného letného praktikanta dozvedel, že som vo finančnej tiesni, zariadil, aby som dostal štedré štipendium. Je fakt, že dokázal byť dosť hrubý a že miloval divokú zábavu, no svojich priateľov nikdy nezanedbával. Skutočným problémom bolo, že Julian bol posadnutý svojou prácou.

Prvých pár rokov ospravedlňoval svoje dlhé nadčasy slovami, že to robí „pre dobro firmy“ a že plánuje ísť na mesiac na Kajmanské ostrovy, „určite na budúcu zimu“. Ako však čas plynul, Julianova reputácia génia sa rozšírila a jeho pracovná záťaž neustále narastala. Prípady boli vždy väčšie a lepšie a Julian, ktorý nikdy necúvol pred dobrou výzvou, na seba tlačil stále viac aj naďalej. Pri jednej zo svojich vzácnych chvíľ pokoja sa mi zdôveril, že nemôže spať viac než pár hodín bez toho, aby sa zobudil a cítil sa vinný, pretože nepracuje na jednom z prípadov. Čoskoro mi bolo jasné, že ho stravuje neutíchajúca túžba mať viac: viac prestíže, viac slávy a viac peňazí.

Podľa očakávania sa z Juliana stal neskutočne úspešný právnik. Dosiahol všetko, čo by len mohla väčšina ľudí chcieť: hviezdnu profesionálnu reputáciu so sedemciferným príjmom, nádherné sídlo v oblasti, kde bývali slávne osobnosti, súkromné lietadlo, letné sídlo na tropickom ostrove a auto, ktoré si nesmierne cenil – ligotajúce sa červené ferrari, ktoré mal zaparkované na svojej príjazdovej ceste. No vedel som, že to nie je také idylické, ako to na prvý pohľad vyzeralo. Všimol som si náznaky blížiacej sa pohromy nie preto, že by som bol omnoho vnímavejší než ostatní vo firme, ale jednoducho preto, lebo som s ním trávil najviac času. Boli sme vždy spolu, pretože sme vždy pracovali. Nikdy sme nemali pokojné obdobie. Stále sa vyskytol nejaký ďalší senzačný prípad, ktorý bol väčší než ten pred ním. Julianovi sa žiadna príprava na prípad nezdala dostatočná. Čo keby sudca nedajbože prišiel s tou či onou otázkou? Čo keby sa náš výskum ukázal ako menej než perfektný? Čo by sa stalo, keby ho nachytali uprostred preplnenej súdnej siene a on by vyzeral ako jeleň, ktorého zachytil lúč lovcovej baterky?

A tak sme prekračovali svoje limity a zároveň sme sa nechali vtiahnuť do maličkého sveta, ktorý sa točil okolo práce. Boli sme dvaja otroci času, lopotili sme sa na 64. poschodí nejakého oceľového a skleneného monolitu, zatiaľ čo väčšina rozumných ľudí bola doma so svojimi rodinami a omámená predstavou nášho úspechu si myslela, že nám svet leží pri nohách.

Čím viac času som s Julianom trávil, tým viac som si uvedomoval, že padá stále hlbšie. Bolo to, akoby sa schválne ničil. Nikdy nebol s ničím spokojný. Jeho manželstvo sa rozpadlo, nehovoril so svojím otcom, a napriek tomu, že mal všetky materiálne veci, ktoré si mohol želať, stále nenašiel to, čo hľadá. Ukazovalo sa to na emocionálnej, fyzickej aj duchovnej úrovni.