Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.
Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs alias Marie Lamballe

CAFÉ ENGEL

Schicksalhafte Jahre

Copyright © 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket Illustration © by Ildiko Neer/Trevillion Images; akg-images;
akg-images/Science Source

Jacket design © buerosued.de

Translation © 2020, 2025 by Zlata Kufnerová

ISBN 978-80-249-5736-4

HILDA

Březen 1951

Prásklo to jako výstřel. Nádobí zařinčí, podlaha se houpe, stěny se třesou. Naproti u otočných dveří se ze stropu sype omítka. Trvá to tři čtyři vteřiny, a pak to přestane. Hilda stojí jako strnulá u kuchyňského příborníku, podnos s dvojitou snídaní pro stůl číslo sedm drží pevně v rukou.

V kavárně nějaká žena hystericky vykřikuje: „Rusové už jdou… Tankové granáty… Do sklepa…“

Nějaké dítě se dá do hlasitého pláče. Mumlání. Pohledy ke stropu kavárny, kde se zavěšené lustry houpou. Kdosi se dává do smíchu.

„Zemětřesení! No ne, to ještě existuje?“

Je to Hans Reblinger. Prý jen zemětřesení.

Hilda cítí úlevu, ale současně jí začíná prudce bušit srdce, doslova tluče jako kladivo, teprve teď reaguje na prožitý strach. Několik hostů vstane a vybíhá ven na Wilhelmstrasse. Pes Strakáč, který leží v koutě ve svém koši, se ani neprobudil.

„Zemětřesení! To je tedy něco!“ prohodí servírka Finchen.

Stojí za kuchyňským pultem a oběma rukama pevně svírá porcelánový tác s čokoládovým dortem se šlehačkou, který právě vzala z vitríny. Teď postaví dort na stůl, z nádoby s vodou vezme kuchyňský nůž a začne ukrajovat tři porce. Ale už při prvním řezu se zarazí.

„Ach panebože! Viděla jste to, paní Perrierová?“

Hilda nejprve donese hostům snídani, je totiž už po desáté, a tak obě mladé herečky musí hned naproti do divadla, protože začínají zkoušky. Dvě čerstvé housky, kopeček másla, marmeláda, med a šálek zrnkové kávy. To všechno za devadesát feniků – vlastně na to ještě doplácejí, ale gáže začátečnic jsou prostě malé, a oni přece chtějí, aby se herci tady v kavárně U Anděla cítili jako doma. Přinejmenším to chce Heinz, Hildin otec.

„Přesto přeju dobrou chuť! Nechte si chutnat.“

„Děkuju pěkně… Už jste to viděla?“

Mladá herečka, jmenuje se Karin Langgässerová, ukazuje prstem ke kuchyňskému pultu, a když se Hilda obrátí, nemůže uvěřit vlastním očím. Skleněnou stěnou vitríny se táhnou čáry jako vyryté ocelovou jehlou. Podobají se pavoučí síti.

„Ne!“ špitne Hilda.

Za stolem Finchen vrací dort do vitríny a se zasmušilou tváří se podívá na Hildu.

„Ještě tohle,“ povzdechne si, když Hilda prsty zkoumá sklo. „Přežila bez poškození celé to bombardování, a teď se rozbije při malém otřesu. Ach bože, až to uvidí paní Kochová…“

Z kavárny už zaznívá hlasitý hovor, otočné dveře jsou neustále v pohybu, protože se hosté vracejí. Naproti v lázeňské čtvrti prý spadla stěna jedné zříceniny; jedna žena se dvěma malými dětmi se zachránila jen o vlásek. Údajně se skácelo taky odstavené jízdní kolo se dvěma nákupními taškami a vedle před kavárnou U Krále se na chodníku válejí střešní tašky. Tuto poslední informaci zaregistrovala i matka, která právě přichází z kuchyně do místnosti pro hosty stále ještě v zástěře, protože připravovala mramorovou bábovku.

„Podívej se, jak to vypadá venku, Hildo,“ řekne ustaraně. „Snad u nás žádné tašky ze střechy nespadly.“

„Nebylo by se čemu divit,“ poznamená Hilda.

Venku svítí zcela nevinně předjarní slunce. Na lavičkách na ulici Warmer Damm posedávají lidé v kabátě a klobouku a vystavují své tváře pobledlé zimním obdobím. Na záhonech kvetou žluté a bílé krokusy, první tulipány už vystrkují z půdy své lipově zelené hlavičky. Naproti před kavárnou U Krále už dva číšníci skutečně staví stolky a skládací židličky a nějaký chlapec sbírá rozbité střešní tašky do kbelíku. Hilda pozdraví číšníky pokývnutím a říká si, že v tomhle březnovém chladnu jistě nikdo nebude pít kávu venku. Nebo přece jen? Kavárna U Krále, která vznikla před dvěma lety v provizorní budově hned vedle kavárny U Anděla, je Hildě a její rodině trnem v oku. Ne že by měli něco proti konkurenci, ta přece, jak se tak hezky říká, obchod oživuje. Vždyť ve Wiesbadenu existuje celá řada větších i menších kaváren, a zaplať pánbůh za to, po těch zlých poválečných letech to jde konečně zase nahoru. Jenže Egon Mayer-Schulte, jemuž tahle kavárna patří, jim chce především odlákat zákazníky. Pokouší se o to všemi možnými prostředky, a ne vždy jemným anglickým způsobem.

Zatímco Hilda kontroluje čerstvě omítnuté zdi svého domu a objeví na nich trhlinu, náhle zaslechne své jméno.

„Ach Hildo, ma petite colombe. Je všechno v pořádku? Nadělalo to pěknou paseku…“

Vzhlédne vzhůru a objeví svého manžela ve střešním okně bytu Sofie Künzelové. Jean-Jacques si na své tmavé vlnité vlasy nasadil špičatý klobouk z novinového papíru; šedivou hlavu Addiho Dobschera, která se teď vynořila vedle něho, pokrývá kapesník zdobený modrými a bílými skvrnami, s uzly na všech čtyřech cípech. Ti dva právě renovují byt Künzelové, zatímco nájemnice vyučuje na konzervatoři hře na klavír.

„Bylo to zemětřesení,“ volá Hilda nahoru. „U vás zůstalo všechno v pořádku?“

„Skoro,“ odpoví Addi. „Jen kyblíček s bílou barvou…“

„Hrůza… převrhl se?“

Jean-Jacques se vesele směje. Je to člověk, který se chová stále vášnivě, při milování, smíchu, hádkách, hněvu i usmiřování.

„Co si myslíš!“ volá. „Zachytil jsem ho!“

„Kyblík…,“ poznamená s úšklebkem Addi. „Barvu už ne.“

Hilda se s povzdechem rychle vrací do kavárny. Někteří hosté chtějí platit, Finchen sklízí nádobí a smetá z bílých ubrusů drobky. Otec sešel dolů, byl nahoře u Augusta, aby si ho poslechl a vyzkoušel. Hildin bratr August totiž nebyl v britském válečném zajetí, jak se původně domnívali, nýbrž v ruském, odkud ho propustili teprve před necelým rokem. Tenkrát vypadal hrozně, obličej měl vyhublý a šedivý, málem ho nepoznali. Ale díky matčině péči se zotavil a ihned pokračoval ve svém studiu práv ve Frankfurtu. Teď se právě učí na jednu důležitou zkoušku a je nadmíru pilný. Chtěl by se co nejdřív postavit na vlastní nohy, aby nevisel na krku rodičům.

Otec je celý nešťastný z poškozené vitríny. Stále znovu potřásá hlavou, rukou přejíždí po skle a běduje, že bude obtížné najít sklenáře, který by zničenou desku vyměnil.

„Teď už je konečně čas na novou vitrínu, tati,“ prohodí Hilda, když prochází kolem. „S elektrickým osvětlením a vnitřním chlazením. Jako v Americe.“

Otec mávne odmítavě rukou, což vlastně znamená: nepřichází v úvahu. Ani matka s Hildiným nápadem příliš nesouhlasí. V tomto bodě mají rodiče bohužel stejný názor. Všechno má zůstat tak, jak to bylo vždycky. Každou inovaci, i tu nejmenší, musí Hilda vybojovávat zuby nehty. Rodiče přitom přece také vidí, že jim hosté utíkají. Naproti U Krále je vše velkorysé a světlé, široká okna a truhlíky s exotickými rostlinami – to se lidem dneska líbí…

„Postarej se radši o oběd,“ prohlásí otec, aby ukončil nepříjemné téma inovace.

Hilda zavrtí hlavou a odnáší nádobí do kuchyně.

„Dneska je na řadě máma…“

Doba, kdy matka vařila každý večer pro všechny obyvatele domu, už dávno minula. Sofie Künzelová a Julie Wemhönerová se starají o sebe samy, taky Hubert Lindner si našel pokojík a v kavárně se objevuje jen zřídka. Luisa bydlí se svým manželem Fritzem Bognerem v malém bytě ve čtvrti Bergkirchen a tu a tam v kavárně vypomáhá. Edith von Haack a její zaměstnankyně Greta Kruseová si loni našly malý byt v novostavbě a od té doby o nich v kavárně už neslyšeli, což v domě Kochových opravdu nikoho nemrzí. Zato teď sedá u stolu vedle Augusta také Wilhelm, Hildin druhý bratr. Ten se vrátil z amerického válečného zajetí již koncem šestačtyřicátého roku a mezitím dokončil frankfurtskou hereckou školu. Aby vyhověl rodičům, přijal – po dlouhém váhání – angažmá u wiesbadenského divadla jako mladistvý hrdina. A jak se zdá, má tam velké úspěchy, alespoň pokud jde o ženské divadelní publikum, neboť v kavárně U Anděla se často objevují mladé i starší dámy, které se s toužebnýma očima ptají po panu Willim Kochovi. A pak vytáhnou z kabelky sešitek s programem a stydlivě jej položí na stůl. Prý by rády měly jeho autogram.

Obědvá se přesně o půl jedné, jednou nahoře u Hildy a Jeana-Jacquese, kteří se nastěhovali do bývalého Augustova bytu, jednou dole u rodičů. Rodina mezitím čítá už osm osob, protože Hilda porodila koncem roku 1946 dvojčata. Frankovi a Andimu je téměř pět let, a tak příští rok o Velikonocích půjdou k zápisu do školy.

Matka se krátce podívá na staré stojací hodiny v místnosti pro hosty a tvrdí, že je přece teprve tři čtvrtě na jedenáct, takže má na vaření ještě dost času.

„Bohužel se mýlíš, má milá,“ podotkne otec s pohledem na své náramkové hodinky. „Je půl dvanácté.“

„Cože?“

Zastavily se, ty dobré staré hodiny. Zemětřesení zadrželo jejich kyvadlo, a tak teď ukazují čas, kdy se dnes země na několik vteřin zachvěla. Tři čtvrtě na jedenáct.

Matka je i při vší své činorodosti přece jen pověrčivá. Zakryje si ústa rukou a zaraženě šeptá: „Jen aby to neznamenalo něco špatného…“

„Jasně že to něco znamená,“ reaguje Hilda ironicky. „Dnes prostě oběd nebude včas.“

„Tomu věříš jen ty!“ odsekne matka, odloží zástěru a kuchyní spěchá nahoru do bytu.

A o půl jedné skutečně stojí na jídelním stole v obývacím pokoji plná mísa polévky. Je prostřeno pro deset osob, neboť dnes tu jsou taky Addi a Luisa. Luisa byla s dvojčaty v lázeňském parku, a tak si chce vzít jen trošku, než seběhne dolů do kavárny, aby pomohla Finchen. Heinz už sedí u stolu, zatímco matka ještě zajde pro pepř, sůl a všemi oblíbenou láhev s maggi do kuchyně, kde Hilda zdobí pestrou drobenkou včera uvařený čokoládový pudink. Z bytu nad nimi se ozývají energické dětské hlásky.

„Ty jsou čisté, tati!“

„Čisté? Montre voir! Kde jsou čisté?“

„No, přece všude… Koukni… dole… nahoře… mezi…“

„Jsou špinavé. Teď půjdeme všichni do koupelny. Taky tatínek si musí umýt ruce. Regarde: jsou celé bílé od barvy.“

„Bílá ale není špinavá… bílá je přece čistá…“

„Allons, allons… pas de discussion…“

Hilda vraští čelo. Její Jean-Jacques je láskyplný, ale občas taky panovačný otec. Dokáže se svými syny dovádět, pořádat polštářové bitvy, při loňských narozeninách se k obrovskému potěšení dětí zúčastnil skákání v pytli a hrál si s nimi na slepou bábu. To se pak stává Hildiným třetím dítětem, veselým rozpustilým klukem, který hraje se syny kopanou a chce za každou cenu vyhrávat. Ale někdy, docela náhle, dokáže být přísný, dokonce až rozhněvaný, a chlapci musí poslouchat. Hildě se to nelíbí, domnívá se, že by měl své nálady líp ovládat – ale on už je prostě takový.

Matka zaklepe na dveře Augustova pokoje, otevře je pouze na škvíru a na něco se zeptá. Pak se vrátí, vrtí hlavou a vzdychá.

„Jak to jen půjde dál? On už zase nechce jíst. Pořád se jen učit, učit, učit. Ještě z toho onemocní, chudák chlapec.“

„Však on tak rychle hlady neumře, mami,“ prohodí Hilda.

„Musí přece jíst! Když musel tak dlouho hladovět.“

Kousavou poznámku si Hilda odpustí. Od té doby, co jsou August a Wilhelm zase u nich, má matka neustále obavy, že by jejím chlapcům mohlo něco chybět. Augustovi se platí studia, Wilhelm byl tři roky na herecké škole a bydlel a stravoval se doma, a ani nyní, kdy už vydělává, neplatí za jídlo a bydlení u rodičů ani fenik. Udělali ti dva vůbec někdy pro kavárnu něco? Obsluhovali hosty? Nakupovali potraviny? Nebo snad minulý rok pomáhali, když se maloval salonek? Vůbec ne! August se sice nabízel, ale to matka ihned odmítla. A Wilhelm? Ten si přece vždycky najde nějakou výmluvu, aby nemusel nic dělat. Hilda a její Jean-Jacques se můžou udřít. A přirozeně i Addi, ten milý chlapík. Ten je pravou rukou kavárny U Anděla, teď ještě víc než předtím, protože jeho životní partnerka Julie Wemhönerová má opět místo jako divadelní krejčová.

Přidává se k nim Luisa, ta se převlékla, už je v černých šatech a bílé zástěrce, aby mohla ihned seběhnout dolů. Fritz má dnes zkoušku v divadle, vypomáhá v orchestru, ale pevné místo zatím ještě nedostal. Hned poté se objeví Jean-Jacques s oběma chlapci a s nimi taky Addi, který má ještě bílé stříkance na tváři a ve vousech.

Oba Hildini synové se podobají otci, mají černé oči a vlnité tmavohnědé vlasy. Lidé říkají, že Hildina dvojčata vypadají jako dva malí Francouzi. Povahově jsou však velice rozdílní. Frank, který je o dvě minuty starší, neustále udává tón, zatímco jeho bratr Andi, vlastně se jmenuje Andreas, raději zůstává vzadu. Jsou na sobě velice závislí, a když si hrají s ostatními dětmi, jsou nerozluční.

„Kde je strýček Willi?“ ptá se Frank, který se usadil na svou židli. Pak uvidí hrnec s polévkou a protáhne tvář. „Zase už hovězí polívka?“

„Hovězí maso posiluje!“ tvrdí děda Heinz.

„Ale špatně se kouše, je tvrdé…,“ připojí se Andi.

Matka polévku rozdělí. Je v ní zelenina, rýže a maso. To je skutečně dost tuhé, i když se douho vaří, nezměkne. Starostlivě se podívá na dvě prázdné židle – ani Wilhelm totiž nepřišel k obědu, ještě má zkoušku v novém přístavku k divadelní budově u Kolonád, který otevřeli loni v prosinci. Bývalé městské divadlo bylo totiž zcela zničeno během náletů.

Všichni si popřejí dobrou chuť a dají se do jídla. Hovoří se o zemětřesení, které Luisa s dětmi v lázeňském parku vůbec nepocítila. Děda Heinz musí vnukům vysvětlit, co to zemětřesení vlastně je.

„To se zeměkoule trochu zakymácí…“

„Proč?“

„Protože si musí zakašlat.“

„Ona se nachladila?“

Otec cítí, že se na něj zaměřily zraky všech dospělých. Rozpačitě si odkašle, protože neví, jak lze fenomén „zemětřesení“ vysvětlit vědecky. Přesně to neví a taky nechce vnuky děsit.

„Ano, zeměkoule nastydla. To se zjara někdy stává.“

Frank odsunuje kousky masa na okraj talíře, Andi ve své polévce pečlivě sbírá všechny kousky cibule a jemně nakrájenou mrkev.

Addi informuje, jak probíhá renovace bytu Künzelové. „Už bychom byli dávno hotoví, kdyby ta dáma neměla tolik krámů. Nevěřili byste, co všechno tam nahoře je! Noty, staré divadelní kostýmy, paruky, krabice plné divadelních líčidel, umělé papírové květiny a spousta hedvábných nočních košil s krajkami…“

„Milý Addi!“ ozve se rozčileně otec Heinz. „Prosím tě, buď trochu diskrétní. Majetek mé nájemnice mě nezajímá a o jejím vzrušivém prádle taky nechci nic vědět…“

Hilda se podívá na Luisu, obě se musí ovládat, aby se nesmály. Jean-Jacques se bez zábran zašklebí a prohodí: „Paní Künzelová by se mi v hedvábné noční košili líbila…“

„Proč, tati?“ ptá se zvědavě Frank.

„Tady to máš, Jeane-Jacquesi!“ ozve se vyčítavě matka.

Jean-Jacques chvíli uvažuje a pak synům vysvětlí: „Protože hedvábná noční košile je hezká. Leskne se jako stříbro.“

„A proč máma žádnou stříbrnou noční košili nemá?“

„Protože jsme chudí. A teď se pusť do své polévky!“

Matka si nemůže pomoct, naplní talíř a nese jej Augustovi, který bydlí v bývalém „chlapeckém pokoji“, zatímco Wilhelm se usídlil v Hildině dívčím pokoji. Tak má matka oba své chlapce opět u sebe a je velice šťastná.

„Ale mami…,“ je slyšet Augustův povzdech.

„Něco přece musíš jíst, chlapče!“

Spokojená se vrátí ke stolu a vůbec se nestará o Hildin vyčítavý pohled. Otec jí přikývne, pokládá za správné, že tak mateřsky pečuje o Augusta, který toho u těch zatracených Rusů tolik vytrpěl. Jean-Jacques se usmívá. Hilda neví, nač manžel teď myslí, možná na vlastní matku, kterou Hilda dosud nezná. Kdykoli navrhne, aby jeho rodinu pozvali nebo navštívili, tak to odmítá.

„My přece nejsme chudí,“ namítne Frank. „Máme pomfrity. Ty umí dělat jen táta a jsou moc dobré.“

Teď zasáhl bolavý bod v rodinných poměrech, neboť zavedení těchto bramborových proužků plovoucích na plotně v oleji, se stalo ve Wiesbadenu malou senzací. Matčiny dorty totiž zevšedněly, protože všichni hosté chtěli Jean-Jacquesovy pomfrity s majonézou. A kuchyň páchla – to tvrdila matka – jako kanystr se žluklým olejem. Ten olejový pach byl všude, na nábytku, na šatech, ve vlasech, a dokonce i na spodním prádle. Matka nikdy nepochopila, jak se dá s olejem vůbec vařit a péct, protože to je přece podřadný tuk, který nikdy nemůže nahradit dobré máslo. Hosté však bohužel byli jiného názoru a příjem za pomfrity s majonézou mluvil sám za sebe. Mezitím se ve Wiesbadenu dali do výroby pomfritů taky jiní, a proto je v kavárně U Anděla mívají už jen večer. Vždyť sousedé si stěžovali na výpary, tvrdí matka.

„U Krále mají teď pomfrity o pět feniků levnější než u nás,“ poznamená Hilda.

„Odkud to víš?“ zajímá se Jean-Jacques.

„Mají to na ceduli u vchodu…“

„Grand filou!“ sykne vztekle Jean-Jacques.

„Pro mě a za mě je můžou dávat třeba zadarmo,“ zavrčí matka. „Kdo chce ještě polévku? Addi? Luiso, ty dosud nejsi hotová? Ještě bude čokoládový pudink s drobenkou!“

Andi s Frankem jásají, taky otec září stejně jako Addi. Jean-Jacques si na sladkosti moc nepotrpí. Frank položí své kousky masa nenápadně na Addiho talíř a Andi tam přesune své kousky cibule a mrkve. Táta totiž dokáže být přísný – kdo všechno nesní, nedostane dezert.

„Díky, teto Elso,“ brání se Luisa. „Já teď půjdu rychle dolů. Mám tu mramorovou bábovku polít?“

„To by bylo vynikající, Luiso. Ty ovocné kousky se můžou taky dát do vitríny… Ach bože, vždyť ona je rozbitá…“

„Musíme co nejrychleji pořídit něco nového, mami,“ ozve se Hilda. „Jinak tam nemůžeme dorty dávat. Vždyť to vypadá jako za války.“

„Žádnou novou vitrínu nepotřebujeme,“ zasáhne otec umíněně. „Necháme tam vsadit nové sklo. Zcela jednoduché.“

Nyní opět vzniká hádka o inovace, které jsou podle názoru rodičů naprosto zbytečné a jen by stály peníze. Ne, kavárna nepotřebuje větší okna, ani v salonku, otočné dveře zůstanou, jak jsou, a starých fotografií se nesmí nikdo dotknout, jinak bude táta zuřit. Ten se pak rozčílí tak, že zrudne v obličeji, a Hilda má o něj skoro strach.

„To jsou velcí umělci, kteří si nezaslouží, aby se na ně zapomnělo. Hercům jejich následovníci neuvijí věnce, jak se říká. Ale já, Heinz Koch, těmto mistrům jeviště vavřínové věnce uvíjím a budu to dělat, dokud budu živ!“

Padla taky zmínka, že je třeba pořídit chladničku, jedna však stojí pět set marek, což je hodně peněz. Trvalý návrh Jeana-Jacquese opatřit si auto byl jako vždy odmítnut. Wilhelm, ten čtverák, si nakonec ojeté auto koupil a může s ním vyřídit rovněž jízdy pro kavárnu. Ale k čemu je auto vůbec potřeba? Mouku, cukr, tuk a všechno ostatní jim dodávají, a na maličkosti stačí kolo. Hilda vidí, jak Jeanu-Jacquesovi rezignovaně poklesly koutky úst. Ví, že s ním dnes večer bude zase diskutovat na téma „rodinný podnik“. Přitom on to zná z domova, kde mají vinici, kterou teď obhospodařuje jeho bratr společně s rodiči. Je to stejné jako v kavárně U Anděla. Vlastníci jsou rodiče, a ti rozhodují o tom, co se pořídí. Mladí smějí jen pracovat a říkat své názory, ale rozhodují staří. Alespoň tak dlouho, dokud podnik nepředají, což mnozí jen tak neudělají. To se jejímu Jeanu-Jacquesovi nelíbí a Hilda ho chápe, proto oba táhnou za jeden provaz. Pokud to ještě nějakou dobu vydrží, rodiče snad jednou pochopí, že mladí mají pravdu. Pak se celá kavárna přebuduje a zmodernizuje, ostatně Hilda už to má všechno v hlavě. Rodiče se budou divit, jak se k nim pohrnou hosté.

Čokoládový pudink zlepšil náladu – a kromě toho si všichni uvědomili, že by se před dětmi neměli hádat. Hilda si říká, že dnes se Jean-Jacques choval vzorně. O autu se zmínil jen krátce, aby rodiče věděli, že se té myšlenky nevzdal, ale nehádal se. Hilda se na něj usmála a on její úsměv opětoval. Oči má něžné. A taky toužebné. Ty oči hovoří o lecčem, co nelze před ostatními říkat nahlas. Hilda cítí, jak se jí ježí vlasy. Ach, pro samou práci na sebe vůbec nemají čas! To se musí změnit. Děti si po obědě chtějí hrát na dvoře s kamarády od sousedů, a tak by mohli mít oni dva chvilku pro sebe…

Právě když matka připravila šálek pudinku pro Augusta, on ze svého pokoje přichází s talířem plným polévky.

„Bohužel, mami. Dnes v poledne nemůžu jíst. Schovej mi to na večer, prosím tě.“

Matka je naprosto zoufalá. Snědl sotva dvě lžíce polévky a nechce ani dezert.

„Ne, Auguste, takhle to opravdu dál nejde!“

August postaví talíř opatrně na stůl a matku obejme. Jak je stále ještě hubený! Hildě dnes připadá mimořádně bledý, možná je nervózní kvůli zítřejší zkoušce. A přitom je její starší bratr tak chytrý. Dosud složil všechny zkoušky s vyznamenáním.

„Nedělej si pořád takové starosti, mami,“ podotkne August tiše. „Mně se daří dobře. Večer něco sním, ale teď se půjdu trochu projít…“

Matku to moc neuklidní. Čerstvý vzduch je samozřejmě zdravý, ale chodit s prázdným žaludkem moc neprospívá. August se už nehodlá bavit dál, bere si kabát a klobouk z věšáku, pokyne ostatním a odchází z bytu.

„Co z něho ti odporní Rusové udělali,“ vzdychá matka. „Náš August býval veselý zdravý chlapec. A teď z něho zbyl už jen stín…“

„Jen nepřeháněj, Elso,“ zasáhne otec. „Vždyť se jeho stav lepší. I když pomalu.“

Na rozdíl od Wilhelma, který o svém válečném zajetí v USA hodně a květnatě vyprávěl, August se dosud sotva o něčem zmínil. Jen o tom, že byl v několika táborech, naposled v Kazani, zcela na východě, kde jsou kozáci. Ale co tam musel dělat a jak se tam chovali k zajatcům – o tom neřekl dodnes ani slovo.

On nemůže mluvit, řekl jednou Jean-Jacques Hildě. Když se člověk měl zle, nemůže o tom mluvit. To je v hlavě jako zeď, chápeš?

To bylo Hildě jasné. I jí samotné dlouho trvalo, než dokázala svému nejmilejšímu říct o potratu, a napadlo ji, že on před ní možná taky tají něco, k čemu se jí dosud není schopen přiznat. Matčino neustálé lamentování, že August nechce jíst, jí jde na nervy. Může se člověk, který zažil hrůzy, znovu postavit na nohy jen tím, že se jaksepatří nacpe? Jenže matky už jsou prostě takové. Hilda jen doufá, že se z ní taková mamička-krmička taky jednou nestane.

Jean-Jacques jí pomáhá sklidit ze stolu. Když jsou hotoví a matka v kuchyni začíná mýt nádobí, vezme Hildu kolem pasu.

„Za čtvrthodinku…,“ šeptá jí do ucha. „Nahoře u nás… Přijdeš, madam Perrierová?“

Otec to přirozeně zaslechl. Právě vytahuje z vykládané dřevěné krabice doutník a strká si jej do náprsní kapsy. Pak zamíří dolů do kavárny, ale neodpustí si chápavý úsměv věnovaný „mladému páru“. Hildě je to trapné, ale Jeanu-Jacquesovi to zřejmě nevadí.

„Možná…,“ zatváří se koketně.

Jean-Jacques se usměje a políbí ji na odhalený krk.

„Pokud žena řekne ,možná‘, znamená to ,ano‘.“

Odkud má tyhle moudrosti? Hilda s uchechtnutím odchází do kuchyně, aby utřela nádobí, zatímco on běží na dvůr zahrát si s chlapci kopanou. Kuchyňským oknem Hilda vidí, jak ho synové podnítili ke hře a jak si pohrává s koženým míčem. Přišlo taky několik dětí ze sousedství, a tak Hilda doufá, že nepoškodí matčiny květináče, v nichž už žlutě rozkvetly dvě narcisky.

„Luisa ti nic neříkala?“ ptá se matka.

„Co mi měla říkat? Je snad zase…“

Matka pokrčí rameny, nechce šířit žádné klepy. A už vůbec ne o Luise, která je tak milé děvče a v lednu měla druhý potrat.

„Fritz nedávno něco naznačil. Prý doufá, že to tentokrát vyjde…“

Hilda si povzdechne. Tolik by Luise přála, aby konečně mohla držet v náruči dítě. Fritz by byl určitě vynikající táta. Luise se však dosud nepodařilo plod donosit, v obou případech o ně přišla koncem třetího měsíce.

„Někdy to vyjde, když na to člověk už vůbec nemyslí,“ míní matka. „S tebou to bylo taky tak, Hildo. My s Heinzem jsme si mysleli, že to oběma chlapci končí. Ale náhle jsem znovu otěhotněla.“

Hilda si myslí, že se ty dva případy nedají srovnávat, ale mlčí. Místo toho přemýšlí, proč jí Luisa o novém těhotenství nic neřekla. Možná proto, že je tolik práce a ony si jen málokdy spolu sednou, aby si popovídaly. Kavárna je otevřená denně od devíti ráno do pozdní noci. Volný den si nemohou dovolit, protože podnik živí tolik lidí.

„Tak, a je to,“ hlásí matka. „Ty hrnce utřu, takže ty můžeš jít zase dolů…“

Hilda ponechává matku v domnění, že jde do kavárny, aby pomohla Luise a Finchen. Místo toho však běží s tlukoucím srdcem nahoru do svého bytu s pocitem, že dělá něco zcela zakázaného. Přitom chce být jen půlhodinku sama s manželem. Za bílého dne – jak nemravné. Jenže právě proto je to tak vzrušující. Už sama ta představa ji rozpálí…

On je tam, stojí v ložnici před manželskou postelí jen ve spodním prádle. Dívá se na ni lačně, ona se chvěje a připadá si jako tenkrát, když spolu tajně strávili noc a poté je osud na dlouhou dobu odloučil.

„Pojď,“ říká. „Ma chérie… viens…“

Hilda jde k němu, první objetí, první vášnivý polibek je to nejhezčí, i když poté následují další prožitky. Hilda je temperamentní milovnice, svému Jeanu-Jacquesovi se zcela vyrovná.

„Počkej… zatáhnu záclonu…,“ huhlá on.

„Aby všichni věděli, co tady vyvádíme…“

„Ale já chci přítmí… pro lásku je to lepší…“

Muži jsou snílkové, ale ona mu v tom nebrání, rozepíná si halenku, svléká sukni, chce vklouznout do postele… Vždyť mají pro sebe jen půl hodiny…

„Mon Dieu!“ vykřikne náhle on a vykloní se z okna.

„Co se děje? Pojď od okna, vždyť seš jen ve spodním prádle!“

„To je tvůj bratr… tamhle u stromů… u platanů…“

Teď v jeho hlase slyší, že se něco stalo. Právě teď…

„Co je s ním?“ ptá se podrážděně.

„Leží na zemi… Jsou tam lidi… jeden muž u něho klečí…“

„Proboha,“ šeptá Hilda.

Je po šťastné hodince. Chvatně se oblékají, běží po schodech dolů a chodbou ven na ulici. Co se stalo? Nehoda? Infarkt? Mrtvice?

„Nesmí zemřít,“ šeptá Hilda, zatímco spěchá vedle svého muže přes ulici. „Dobrý Bože, prosím, nech ho žít… Prosím!“

Klekne si vedle Augusta na zem, ohmatá mu spánky, vidí krev, která mu kape z levé tváře do pouličního prachu.

„Znáte toho muže?“ ptá se někdo.

„Je to můj bratr.“

„Žije,“ podotkne Jean-Jacques, který dřepí těsně vedle ní a cítí jeho tep. „Podívej se… otvírá oči.“

August nejdřív zamrká a pak se na ni udiveně podívá.

„Co je…,“ koktá. Zkřiví obličej, sáhne si na tvář, uvidí na ruce krev a chce se posadit.

„Doucement,“ řekne Jean-Jacques. „Opatrně… Počkej, já ti pomůžu… Opři se o mou paži…“

Pomůže Augustovi na nohy a pak pomalu, krok za krokem přecházejí ulici. Když dojdou na druhou stranu, třesou se Augustovi nohy natolik, že ho Jean-Jacques prostě do domu donese.

„To je jen krevní oběh… nic nebezpečného… mámě o tom neříkej…,“ prosí August. „Jinak ji to děsně rozčílí.“

SVĚTLANA

Smolensk, únor 1949

I přes silnou bolest hlavy usnula. V hlavě jí zní rytmus vlaku, to klapající dunění ra-ta-ta-ta, ra-ta-ta-ta, stále ve čtyřtaktu, proč, to však neví. Je to taky jedno, hlavně že vlak jede, nemusí opět zastavit na nějakém zasněženém poli, protože nefunguje výhybka nebo něco leží na kolejích.

„Mami,“ naříká Miša. „Mně je takové horko…“

Ona se probírá z dřímoty a setká se s žádostivým pohledem Tatara, který sedí proti ní. Jedou ve třetí třídě, bez topení, na dřevěných lavicích, podlaha je lepkavá, protože na ni lidé neustále plivou, páchne to tu různými lidskými výpary. Venku se kolem táhnou zasněžené pusté lesy, mezi nimi vesničky, jejichž domky se krčí pod tíhou sněhu. Je to ještě Polsko? Nebo jsou konečně v Rusku?

„Máš horečku, můj poklade,“ říká s dlaní na synově čele. „Napij se trochu vody… Až příště zastavíme, udělám nám čaj…“

O dva vagony dál je samovar. Tam lze získat horkou vodu, ale nádobu a čaj si musí člověk přinést. V tomto vlaku je všechno velice primitivní, ale Světlana je spokojená. Špatné je jen to, že její šestiletý synek Miša je nemocný a ona neví, co z toho může vzejít. Přesto je cesta zpátky do vlasti plná naděje, je to návrat do svobody, do lůna její rodiny ve Smolensku. Osm let byla pryč jako oběť války, Němci ji spolu s mnoha dalšími krajany v dobytčím vagonu odvezli. Říkali jim Ostarbeiter, dělníci z Východu, a ona musela dřít v pracovním táboře u firmy Kalle. Tenkrát jí bylo šestnáct a neměla o ničem ponětí. Od té doby se stala spousta věcí, ale ona je překonala, přežila, a teď bude všechno jiné. Chce začít znovu ve vlasti, Miša má chodit do ruské školy, nemilovanou němčinu zapomenout a stát se Rusem. A taky pro ni se určitě něco najde. Nějaké zaměstnání. A možná dokonce i vlastní byt. Na nějakého muže nechce ani pomyslet, ještě má v hlavě toho, který nebyl nijak dobrý, jenže ona se do něho zamilovala. Byla hloupá, ale taky osamělá a zoufalá, čehož on využil, přece jen to však byla láska. Láska je taková ztřeštěnost, kterou nikdo neumí vysvětlit a nikdo taky neví, jak dopadne. Přemůže tě a dělá si s tebou, co chce.

Miša se poslušně napije vody z plechovky. Je to roztálý sníh, který do ní jeho matka nabírá při každé zastávce vlaku, protože její zásoba vody po dvou dnech došla. Teď jsou na cestě už třetí den, je časné odpoledne, světlo ubývá, brzy někdo rozsvítí obě lampy, které vagon za tmy chabě ozáří. Světlana v tomhle páchnoucím vagonu nenávidí noci, kde dřepí a leží muži i ženy jeden přes druhého, a tu blízkost se stále někdo pokouší zneužít. Ale ona se umí bránit, i když je hubená, má sílu, a když se rozčílí, protivník si na ni musí dát pozor. A pak jsou tu taky ve třech, vlevo vedle ní sedí Soňa Armatovová, které je přes sedmdesát, ale je kulatá jako soudek a úder má jako boxer. Měla sedm dětí od tří mužů, teď má dvanáct vnoučat, ale už žádného manžela, protože válka všechny přivedla do hrobu. Válka a vodka, každá ve své době. Soňa přistoupila ve Varšavě a chce se dostat do Smolenska k jedné ze svých dcer. A na druhé straně, vedle ošklivého Tatara, sedí Jekatěrina, kterou společně se Světlanou propustili z tábora Displaced Persons Camp ve Wiesbadenu, aby se mohly vrátit do vlasti. Jekatěrina je malá a velice hubená, má narudlé vlasy a bleděmodré oči, stále zanícené. Světlana si jí povšimla, až když musely v táboře nastoupit k odjezdu, převléknuté do nového, osprchované a vybavené nejnutnějšími věcmi v malém kufříku. Jekatěrina umí být neviditelná, nikdo si jí nevšimne a nikdo si nedokáže zapamatovat, že s ní někdy mluvil. Ale během těchto dvou dní, které strávily společně ve vlaku, se Světlana naučila si té malé Jekatěriny vážit, takže tvoří se Soňou spikleneckou trojici, v níž si vzájemně pomáhají, dělí se o jídlo a jedna na druhou dává pozor.

Ostatní cestující ve vagonu jsou muži, je jich pět, tři mladí a dva staří. Všichni jsou vyhublí a otrhaní, někteří nejspíš taky nemocní, ale to jim nevadí, aby obtěžovali ženy. Jsou to spolutrpitelé, také byli odvlečeni na práci do Německa a nyní se vracejí k svým rodinám.

„Ten čaj udělám já, až vlak zastaví,“ prohlásí Jekatěrina a předkloní se, aby jí Světlana líp rozuměla. „Ty zůstaň u svého syna, Světlano. Přinesu čaj pro všechny tři.“

„Díky,“ usměje se Světlana na Jekatěrinu. „Mám k čaji ještě sušenky.“

„Já k čaji taky něco mám,“ ozve se Soňa. „To nás zahřeje…“

Soňa má v tašce dvě láhve vodky, které si veze z Varšavy od syna. Jedna je už poloprázdná. Mužům ve vagonu nedá ani loknout, protože ví, jaké následky by to mělo. Ale ti mají vlastní vodku, a už na ni opět dostali chuť.

Další zastávka je na hranici. Tam kontrolují jejich propouštěcí listiny, celníci jsou milosrdní a vodku přehlédnou, vždyť tihle cestující jsou přece sovětští občané, kteří se vracejí z německého zajetí do své vlasti, chudé matičky Rusi, a tak celníci přimhouří obě oči.

„Jsi hezká,“ zalichotí jeden z celníků Světlaně. „S tou svou tváří natropíš hodně neštěstí.“

Světlana se lehce usměje a namítne, že je hanba, jaké nesmysly jí vykládá.

„Světlé oči, černé vlasy a pusu jako zralé třešně…,“ brouká si celník a drze se zubí.

„Když se sní hodně třešní, bolí břicho,“ stejně drze reaguje ona.

On to pokládá za vtipné a směje se.

Večer a v noci jedou Ukrajinou, vlak z nevysvětlitelných důvodů neustále zastavuje. Kolem oken zvenčí se míhá světlo lamp, jsou vidět stíny pohybující se sněhem, dveře se otvírají a opět s rachotem zavírají, a vlak zase jede dál. Zaplať pánbůh, že se jede. Světlana si vzala svého chlapce s horečkou na klín, jeho horké tvářičky jí spočívají na rameni, horečnaté tělíčko sálá jako kamna. Hladí ho po zádech, do ouška mu zpívá ukolébavky, laská ho a oddechne si, když chlapec na chvíli usne. Unavená si pak opře hlavu o tvrdou stěnu kupé, cítí chvění a otřesy vlaku a touží po posteli. Být na lůžku s měkkým polštářem pod hlavou. Studený mokrý obklad dát na rozpálené čelo, jak to dřív dělala její matka, když někoho v rodině bolela hlava. Jak se těší, že mámu zase uvidí. Že ji obejme a popláče si s ní. Radostí i žalem, protože se dozvěděla, že jí otec před rokem zemřel na válečné zranění. Její nejstarší bratr Boris se z války vrátil, mezitím se oženil a má dvě děti. Ty své dvě neteře ještě neviděla. Ani švagrovou Irinu dosud nezná. Někdy je dost sklíčená, protože se svým blízkým odcizila, zatímco doma se toho tolik změnilo.

Ráno spatří první ukrajinské vesnice. Kolik je tu ještě spálených domků! Taky ve městech jsou vidět zříceniny, ale pilně se staví, zejména v oblastech, kde stojí vládní budovy.

Na nádraží ve Smolensku dorazí vlak teprve pozdě odpoledne, kdy je už opět tma. Lidé vystupují a bezradně stojí na studeném, setmělém nástupišti. Dvě ženy tu čekaly na své muže, shledání je srdcervoucí. Soňa si utírá slzy, Jekatěrina rozpačitě hledí stranou. Pak přichází Sonina dcera s manželem a dvěma dětmi, aby babičku odvezli. Soňa obejme své spolucestující kolegyně, políbí se na rozloučenou a slíbí si, že se budou navštěvovat. Soňa s rodinou mizí ve tmě nádražní budovy, ještě chvíli je slyšet jejich hovor a smích, a pak jsou pryč. Jeden železničář vyhání poslední cestující z nástupiště. Není dovoleno se tady zdržovat, protože během posledního měsíce tu několik lidí, kteří usnuli na lavičce, umrzlo.

Světlana nese Mišu chvíli na ruce, ale pak je pro ni těžký, a protože chlapec nechce, aby ho nesla Jekatěrina, musí jít po svých. Dnes se mu daří líp, horečka už skoro zmizela, a tak teď má velký hlad, jenže Světlana má už jen zbytek sucharu. Před nádražní budovou se zastaví a snaží se zorientovat. Vědí, že je Smolensk v troskách, že Němci všechno rozstříleli, vypálili, všechny domy zničili. V chabém večerním osvětlení toho moc vidět není, většina domů vypadá neporušená, některé jsou zřícené, tu a tam jsou vidět hrozivé zbytky zdí. Ženy vezmou chlapce mezi sebe a pomalu jdou ulicí Simona Petljury a pak doprava Ziljanskou. Tam se Jekatěrina zastaví.

„Tamhle bydlí sestra,“ říká Světlaně a ukazuje na vysoký činžák, který je ve světle pouličního osvětlení vidět jen nezřetelně. „Čeká na mě.“

Ještě jedno loučení, tentokrát se slzami, protože Jekatěrina si Světlanu a malého Mišu oblíbila. Snad proto, že měla v životě málo přítelkyň, nebo vlastně žádné.

„Světlano, slib mi, že k nám s Mišou přijdeš na návštěvu!“

„Ale samozřejmě, Kiti… A ty se sestrou jsi u nás vždycky vítaná…“

„A kdybys něco potřebovala… Jsme tu pro tebe. Můžete u nás i bydlet, jak dlouho budete chtít…“

„Ach Kiti… jsi moc milá! Navštívím tě, jak jen to bude možné. Měj se dobře, moje milá. A pozdravuj ode mě svou sestru. Pojď, ať tě políbím, Kiti…“

Miša se nechce nechat od Jekatěriny políbit za žádnou cenu, už Sonino přehnané líbání mu bylo protivné. Jekatěrina ho však smí aspoň obejmout, to ještě snese, ale líbání nepřichází v úvahu. Už proto ne, že má tvář mokrou od slz a odporně zanícené oči.

Odcházející Jekatěrina se několikrát otočí a mává jim na rozloučenou. Ti dva konečně pokračují v cestě, protože jim je zima. Sníh tu není, ale fičí studený vítr a tma leží nad městem jako mokrá pokrývka.

„Mami, já už nemůžu!“

„Už je to jen kousek, Mišo…“

Několikaposchoďové domy ční v šedém stmívání jako černé bloky. Tu a tam září okno, lampa před vchodem. Světlana si těžko vybavuje cestu, je už tma, a ona tudy šla naposled před sedmi lety. Pomáhá jí náhoda, poznává vchod do domu podle rezavé železné mříže, která je v noci zamčená na řetěz.

„Jsme tady, Mišo.“

Napsala matce dopis a uvedla přibližnou dobu příjezdu, takže ji budou čekat. V chabém světle lampy hledá zvonek. Skutečně je tu ještě otcovo jméno, Pjotr Kovalev. Dojímá ji, že ten malý štítek je stejný jako tenkrát, když byla ještě dítě. Jako by se čas zastavil…

Musí zazvonit několikrát, než konečně někdo přijde dolů, aby odemkl železnou mříž. V polotmě poznává bratra Borise, ale ne hned, protože se změnil, je mohutnější, má řidší vlasy a poněkud povislé tváře.

„Světlano! Můj ty bože! Jsi to ty. Pojď dovnitř… To je tvůj syn? Jak je už velký…“

Cítí, že z něho páchne pálenka, ještě než se obejmou. Odsune ji od sebe a prohlíží si ji.

„Stala se z tebe kráska. Tenkrát jsi vypadala jako vyhublé kuře…“

Se smíchem jde napřed, o Mišu se nestará. Ani ho nepřivítal, a to se Světlany dotkne. Miša je nemanželské dítě, což je hanba, jenže byla válka, a kromě toho za to ten chlapec přece nemůže. Schodiště páchne přesně jako kdysi směsí vlhkých šatů, zelí, kyselého mléka a zápachu ze záchodů v meziposchodích. Světlana musí Mišu táhnout za sebou, protože pláče a nechce jít.

Nahoře ve dveřích bytu stojí stará žena v černých šatech, shrbená, řídké šedivé vlasy svázané v uzlu. Světlaně chvíli trvá, než svou matku pozná.

„Mami!“ zašeptá.

Matka s dcerou si padnou do náruče, což je okamžik, o němž obě dlouho snily a který je teď zcela jiný, než si jej představovaly, protože už ani jedna není taková jako kdysi. Před sedmi lety byla Světlanina matka energická činorodá žena – nyní je to stařena s nemocnými plícemi. Světlana se naopak z plachého hubeného kuřete s velkýma dětskýma očima vyvinula v hezkou mladou ženu.

„Světočko… ty moje malá… vrátila ses k mámě… Ach, mám takovou radost…“

„A tohle je Miša, můj syn. Už je mu šest let, takže půjde brzy do školy…“

Matka hladí Mišu po tváři. „Takový velký chlapec… můj vnuk… Pojď dál, Mišo…“

Byt připadá Světlaně menší a těsnější než dříve. Taky příšerně páchne zatuchlinou, teď v zimě se zřejmě nevětrá, aby neunikalo teplo. Jsou tu kromě kuchyně tři místnosti, větší sloužila jako obývací pokoj a dřív v něm spávali rodiče. Obě další jsou velice malé, vejde se tam jen postel a skříň. Jedna patřila jí a sestře Natalje, v druhé spal Boris.

Teď je všechno jinak. V obývacím pokoji stojí neznámá žena, je to Irina, manželka bratra Borise. Je mohutná, s povislým poprsím, obličej má masitý, oči malé a černé. Světlana si okamžitě povšimne nepřátelského výrazu v její tváři a pochopí, že tu není vítaná. Irina s Borisem nyní jsou v obývacím pokoji, jejich dvě dcery sdílejí jeden z pokojíků a ve druhém je matka.

„Posaďte se a napijte se čaje,“ zve je Irina a ukazuje na pohovku. „Dva dny jsme na vás čekali.“

Zní to, jako by ten čaj musela dlouho udržovat teplý, a proto je právem naštvaná. Světlana si svlékne kabát, Mišu vyprostí z vlněného šátku, do něhož ho zabalila, a sejme mu čepici.

„Máte hezké nové věci,“ prohodí Irina závistivě. „To vám dali Němci?“

„Ne. Američani.“

Světlana nemá nejmenší chuť dál vyprávět o své minulosti. Téhle osobě do toho nic není, ta ať se stará o své pitomosti. Čaj je horký a má poněkud žluklou pachuť; Mišovi dá do šálku trochu marmelády, aby čaj vůbec vypil.

„Dlouho tu nemůžete zůstat,“ ozve se Irina. „Vidíte přece, že tu není místo. A živit vás taky nebudeme.“

„Nech toho,“ zasáhne prudce Boris. „Všechno se nějak vyřeší.“

Matka je v kuchni, zdá se, že chystá něco k jídlu. Boris naleje vodku, aby si na jejich návrat připili.

„Na generálního tajemníka Komunistické strany! Na velkého Stalina! Na naši budoucnost!“

Světlana neslyšela o Stalinovi mnoho dobrého, ani doma ve Smolensku, ani později v Německu. Ale to byla jistě propaganda. V Německu neustále pomlouvali Sovětský svaz, protože Němci se Rusů šíleně bojí. Napije se tedy s ostatními na velkého Josifa Stalina a okamžitě pocítí, že se jí z vodky začíná točit hlava. A není divu, vždyť za celý den snědla jen pár sušenek a vypila trochu čaje. Boris vypráví, že pracuje v jednom kombinátu, který staví nové domy, aby zemi opět vybudovali.

„Smolenská oblast je pyšná na to, že se po Velké vlastenecké válce a vítězství nad fašisty pozvedla z válečných trosek.“

Světlana přikyvuje. Ta věta zněla příliš jako naučená – musí se to snad učit nazpaměť? Matka přináší bliny plněné rybou a zelím a Irina volá na dcery, aby šly taky jíst. Dívenkám je pět a čtyři roky, jsou světlovlasé s bleděmodrýma očima. Svou novou tetu zdvořile pozdraví, každá si plaše vezme svinutou palačinku a sednou si těsně vedle sebe na jednu židli. Jedí a zírají na Mišu jako na tvora z nějaké vzdálené planety. Miša jí lačně, spořádal dvě palačinky a sahá po třetí.

„Dvě stačí,“ zasáhne Irina a talíř s palačinkami odtáhne. „Tys svého syna nenaučila, aby se na návštěvě choval zdvořile?“

Světlana ví, že to není rozumné, ale když jde o Mišu, svou zlost nedokáže ovládnout.

„Dva dny nemohl nic sníst, protože měl horečku,“ vyjede na ni. „Ale kdybych věděla, že seš tak lakomá, raději bychom nejedli vůbec.“

„No… no,“ zasáhne Boris a položí ruku Irině na rameno. „Přece se nebudeme hádat… Vždyť sotva přijeli…“

Matka mlčí, jen strnule zírá před sebe. Světlana pochopí, že její nemocnou matku odstavili na výměnek. Už tu nemá žádné slovo, protože v rodině vládne švagrová.

„Kdo se tu hádá?“ opáčí vztekle Irina. „Já se přece nenechám ve vlastním bytě urážet. Jsem snad lakomá? Dostali jste čaj, marmeládu a cukr, jedli bliny se zelím a rybou…“

Teď se matka přece jen ozve. Zvedne hlavu a rozzlobeně se na svou snachu podívá.

„Co se rozčiluješ? To všechno bylo za moje peníze, včera jsi nakupovala za mou penzi!“

Irina se nadechne, aby se bránila, jenže Boris je rychlejší, bouchne pěstí do stolu a rozkřikne se: „Tady bude klid. Vrátila se má sestra. Je to významný den. A ty drž hubu, Irino!“

Světlana cítí, že se Miša vedle ní zachvěl. Křičícího strýce se bojí, ale nepláče. Možná proto, že na něj stále ještě hledí obě vykulené holčičky.

Protože Irina teď nesmí ani ceknout, vybije si vztek na dcerách.

„Co vy tady sedíte a čumíte? Koukejte mazat do postele. A běda, jestli budete za dveřmi poslouchat!“

Dívenky utečou, Irina vstane a sama za nimi zavře, pak se opět posadí na své místo. Nikdo se už neodváží jíst, Boris pije svůj čaj a matka opět jen mlčky kouká před sebe.

„Trvalo ti to dlouho, než jsi našla cestu domů,“ začne opět Irina. „Válka přece skončila před čtyřmi lety. To se ti u těch fašistů v Německu tak líbilo?“ rýpne si.

Světlana se podívá na Borise, ale zdá se, že jemu uštěpačný tón té otázky nijak nevadí. Co si to vzal za čarodějnici?

„Já jsem tam nebyla dobrovolně, ale to vy přece víte,“ ohradí se rozhořčeně. „Po válce nás Američané dali do táborů a starali se o nás. Ale protože Němci odvlekli spoustu lidí, trvalo dlouho, než jsme s Mišou přišli na řadu a z tábora nás propustili.“

Boris přikývne a vezme si poslední palačinku, rozvážně kousá a prohlíží si malého Mišu. Je světlovlasý a má šedomodré oči. Na svůj věk je velký.

„A co on?“ ptá se a pohybem hlavy ukáže na Mišu. „Má německýho tátu?“

„Ano.“

Světlana se dozvídá, že všichni němečtí vojáci jsou svině. Tady ve Smolensku prý řádili jako divoká zvěř, přepadli každé děvče na ulici, neušetřili ani děti a staré ženy.

„Irina by o tom mohla vyprávět,“ poznamená Boris s potlačovanou zlostí.

„Ale nechce,“ dodá Irina. „Není co vyprávět. Válka je válka. Zavřít oči a myslet na něco jiného. Je to pryč.“

Světlana mlčí. Moc dobře ví, o čem Irina mluví, sama zažila něco podobného, dvakrát unikla znásilnění, ale většina jejích spolutrpitelek na tom byla hůř. Její milenec ji chránil. Mohl si to dovolit, protože byl velitelem tábora.

„Jenže já jsem z toho neotěhotněla,“ pokračuje Irina. „Protože jsem nechtěla. Rozhodně ne od špinavýho fašisty.“

Světlana to hned nechápe. Chce jí snad vyčítat, že Mišu nepotratila? Že má německého otce? Ale to, co teď Irina říká, zní ještě šíleněji.

„Ale když některou těší nechat se ošoustat Němcem, tak z toho parchant je.“

Boris chytne Irinu za ruku a zatřese jí. „Co to plácáš? Jak tě napadlo, že z toho měla potěšení?“

„Jinak by žádné dítě neměla,“ dodá Irina klidně. „To ví přece každý, že ženská počne jen tehdy, když z toho má potěšení.“

„Kdo ti tuhle pitomost nakukal?“ rozčílí se Světlana.

„Nikdo. Tak to zkrátka je.“

Boris se na svou ženu dívá nevěřícně, ale Irinino přesvědčení na něj udělá dojem. Matka vrtí hlavou, ale mlčí. Světlana toho má právě dost. Není tu vítaná, to jí dali jasně najevo. Její návrat do lůna rodiny, o němž celá ta léta snila, vypadá úplně jinak, než si představovala. Je to pro ni nesmírně trpké zklamání. Světlana však není člověk, který se tiše a pokorně podřídí osudu. Když k ní jsou tak jako tak sprostí, dá jim k tomu aspoň důvod.

Než odpoví, obejme Mišu kolem ramen.

„Máš pravdu, Irino,“ řekne s chladným úsměvem. „Já jsem při tom zažila potěšení. Protože jsem se do toho Němce zamilovala. A protože jsem s ním spát chtěla. A ujišťuju tě, že tahle jedna noc s mým německým milencem byla rozhodně lepší než všechny noci, které jsi ty strávila s mým bratrem!“

Na chvíli všichni ztichli ohromením. Irině se protáhl obličej, jak jí spadla brada, a Boris vytřeštil oči tak, až se zdálo, že mu vypadnou do čaje.

„Ty fašistická děvko?“ ozve se sípavě Boris. „Ven z mého bytu. Zmiz, ty špindíro. Ať mi nezkazíš moje nevinný děti…“

Venku je pěkná zima, hodně stupňů pod nulou, ale to je Světlaně v té chvíli jedno. Nenechá se přece urážet, a už vůbec ne od téhle drzé ženské, která se tu roztahuje a zmocnila se vlády. Kdyby ještě žil otec, tak by si to nedovolila. Světlana popadne kabát, Mišu zahalí do šátku a nasadí mu čepici.

„Neměj obavy,“ křikne na bratra. „My jdeme. V tomhle bytě to páchne až do nebe nesnášenlivostí!“

Ještě přelétnou různé urážky a nadávky, a pak stojí Světlana s Mišou dole v temné chodbě. Ven však jít nemůže, protože je mříž zavřená na řetěz. Zlostně jí lomcuje, ale musí se postarat o Mišu, který se krčí v rohu chodby a hlasitě vzlyká. Dřepne si vedle něho, obejme ho a snaží se ho uklidnit, on ji však odstrčí a dá se do ještě většího pláče.

„Je to tvá vina… Pořád na všechny křičíš… Pořád se jen s každým hádáš…“

Nechá ho vypovídat, čeká, až se uklidní, a pak mu utře slzy.

„Půjdeme k Jekatěrině. Tam můžeme zůstat přes noc…“

„Nepůjdeme… nemůžeme ven… mříž je zamčená…!“

„Zazvoním na některý byt a poprosím ty lidi, aby nám odemkli. Je to jednoduché, Mišo…“

„To teda ne…,“ zavrčí vzpurně chlapec.

Světlana vstane a chce jít k některým dveřím v přízemí, a vtom zaslechne na schodišti kroky. Je to Boris? Ale ne, ty kroky jsou lehké a váhavé.

„Světlano? Jsi tady?“

Je to matka. Na chvíli se rozsvítí, stará žena stojí na schodišti, pevně se drží zábradlí a pátravě se rozhlíží kolem.

„Tady jsme, mami. Můžeš nám odemknout?“

„Pojďte!“ přikáže matka. „Oba dva. Vyspíte se u mě.“

Zní to energicky, téměř jako dříve. Světlana přesto váhá. Nemá chuť lézt ke křížku. Aby ji nahoře v bytě Irina přijala s posměchem.

„To chceš nechat svého synka zmrznout? Tak pojď. Jsem unavená, těžko se mi chodí po schodech.“

Světlana se vzdává. Nesmí nechat Mišu, který se právě zbavil horečky, aby ještě venku nastydl. Nahoře v bytě je už klid, Boris a Irina jsou v obývacím pokoji za zavřenými dveřmi. Pokojík, v němž bydlí matka, býval dříve Borisův, je velice malý, a tak spí na matčině posteli tři.

K ránu se Světlana probouzí ještě za tmy, slyší synův pravidelný dech. Matka leží vedle ní, kašle, je mimořádně vyhublá.

„Je pravda, co jsi včera říkala? Opravdu jsi ho milovala?“ chce vědět matka.

„Ano, mami.“

V ruce cítí malý předmět, který jí matka přisunula.

„Tvůj otec mi dal k svatbě řetízek s přívěskem,“ šeptá matka. „Je to zlato se dvěma perlami. Uchránila jsem to přes válku, a teď ti to dávám. Prodej to, ať máš aspoň nějaké peníze. Budeš je potřebovat, Světočko…“

S pláčem se obejmou, protože vědí, že se už neuvidí. Za časného rána se Světlana s Mišou připraví, aby z bytu odešli.

Dole si odemkne řetěz klíčem, který jí dala matka, a položí jej podle úmluvy na výstupek zdi. Když otevře mříž a vyjde se synem na ulici, ví, že je teď konečně svobodná. Osvobozená od všech nadějí a sama samotinká.

WILHELM

Březen 1951

Stále znovu se uklání, usmívá se, rozpřahuje ruce, shýbá se pro kytici, pro dvě rudé růže svázané stužkou, které mu někdo hodil na jeviště. Pak musí rychle pryč, protože se uklání další herec, kolega Sandberg, který hrál Cléanta, ale ten nemá tak mohutný potlesk jako Willi Koch v roli přihlouple namyšleného Thomase Diafoira. Sestřelil ptáka, své opici dal cukr, a diváci mu za to poděkovali. Chudák Genzler dnes jako Argan naprosto selhal – někdo tedy musel představení zachránit. A toho se ujal právě Willi Koch.

Když se později odličuje, přichází do šatny doktor Seitz. Pan režisér je zase jednou pěkně naštvaný. Syčí na něj kvůli svévolným zásahům, které prý jeho inscenaci poškodily a jichž Willi bude ještě litovat. Williho nejvíc rozzuří jeho poslední věta.

„Vy jste prostě komik. Jakmile otevřete pusu, lidé se začnou smát!“

Ten hezký večer mu to skoro zkazí. Protože to prostě není pravda. Umí být sice klaun, ale vlastně chce hrát charakterní postavy. Alespoň v budoucnu. Když však později seděl s kolegy a nechal večer odeznít několika sklenkami vína, tak na ty hloupé žvásty už zapomněl. Karin Langgässerová ho už dlouho obdivuje, dnes večer ji doprovodí domů a ještě chvíli se zdrží. Takhle to mezi kolegy chodí. Domů přichází až k ránu, v ponožkách se vplíží do pokoje a dokáže si jen řádně pověsit kalhoty, aby se mu nepomačkaly puky. Pak padne k smrti unavený do postele.

V deset hodin dopoledne se probouzí, protáhne se, upraví si polštář a naslouchá zvukům v domě. Dole v kavárně se už pracuje. Rodiče a sestřička Hilda jsou pilní jako včelky. Každé ráno vstávají v sedm hodin, aby všechno připravili: přinesli pečivo, uvařili kávu, zatopili, staré noviny vyměnili za nové a udělali ještě leccos dalšího. Zná to přece z minulosti, jako kluk musel často pomáhat, vynášet odpadky, zametat a někdy taky utírat stolky nebo čistit vitrínu na moučníky. Už tenkrát si uvědomoval, že pro něj tahle dřina není, on miluje divadlo. Už jako dítě tam chodil na volné lístky, které od umělců dostával táta, a když rodiče neměli čas, sedával v hledišti. Nebyl vybíravý, na všechno se díval a všechno taky poslouchal: opery, koncerty, divadelní hry, přednášky, recitace básní. A už tenkrát pochopil, že tohle je jeho svět.

Dole na Wilhelmstrasse už je zřejmě čilý automobilový provoz, dolů tedy seběhne bez problémů. Před kavárnou stojí dvě ženy, hlasitě se baví o zemětřesení, které včera lidi vyděsilo. On měl právě zkoušku hry od Molnára, kde má zaskakovat, takže si sotva něčeho všiml. Jen nahoře v provazišti nesmírně komicky kmitaly provazy a lana. Ještě jednou se protáhne a se zíváním vstává. Cestou do koupelny zahlédne bratra Augusta, který sedí v obývacím pokoji u snídaně se sklenicí. Zřejmě v ní má mámin děsný čaj: heřmánek s mátou.

„Dobré jitro, Auguste,“ volá, když jde kolem. „Tak co. Je to lepší?“

August jen krátce vzhlédne a unaveně odpoví: „Dobré jitro, Wilhelme…“

Ach jo, povzdechne si Wilhelm a ztratí se v koupelně. Chudák hoch, vypadá jako vyblitej. Včera ho to pěkně sebralo. Možná je za tím ještě pořád Eva, ta pitomá kráva, která se sčuchla s jedním chlapem ze své vsi, zatímco August byl v ruském válečném zajetí. Toho Karla-Egona nebo jak se jmenuje, toho pitomého sedláka si totiž mohla vzít hned, znala ho od dob, kdy si společně hráli na pískovišti. Jenže ona musela nejdřív poplést hlavu bratrovi, provdat se za něj a pak zjistit, že má přece jen radši Karla-Egona. Ten rozvod v listopadu Augusta pěkně sebral. Pak se jako divoch vrhl do knih a jen se pořád učí. Takhle to ale dlouho nemůže vydržet.

Wilhelm se pečlivě holí, usmívá se na svůj obraz v zrcadle a zkouší různé grimasy – tváří se rozzlobeně, rozpačitě, nezaujatě, žádostivě – a připadá si fantastický. Jenže co znamená komik? Jednoho dne chce hrát Hamleta. Bezpodmínečně. Pro následující období však najali spoustu hostujících, kteří excelují ve velkých rolích, takže domácí herci mají sotva nějakou šanci. Zase přichází Gründgens, zrovna on, kterého nemůže vystát. Bohužel je to zatraceně dobrý Hamlet. Není oč stát.

Obléká se, vezme si teplý pulovr, protože má později opět zkoušku a na jevišti je zima. Předtím musí ještě rychle do divadelní krejčovny nechat si ušít oblek podle módy dvacátých let. Pro Molnárův kus. Je to samozřejmě opět inscenace jeho oblíbeného režiséra doktora Seitze, to bude opravdu radost, protože tomu pacholkovi se prostě nezachová.

Přisedne k Augustovi. Matka pro něj jako vždy přichystala kávu, jako každé ráno stojí konvice na kamínkách. V košíčku jsou čtyři žemle, krabička s máslem je ještě zavřená – August tedy nic nejedl, jen vypil svůj čaj.

„Jak to s tebou vypadá, bratříčku?“ ptá se soucitně. Švagr Jean-Jacques mu včera vyprávěl, že August omdlel pod platany. Rodičům o tom raději neřekl, protože matka by zase šílela.

„To je jen krevní oběh,“ huhlá August. „V posledních týdnech jsem hodně seděl u psacího stolu.“

Wilhelm na to nic neříká. Nalije si kávu, přidá mléko a cukr, dvě poloviny žemle si natře máslem a obloží šunkou. Tu matka pravidelně kupuje, protože ví, že on šunku velice rád. To, jak je o něj postaráno doma, jinde nenajde, což dobře ví. Přesto nemá v úmyslu zůstat zde u divadla na delší dobu. Z různých důvodů. Především proto, že chce nabýt zkušenosti, poznat jiná jeviště a jiné umělce, a kromě toho se taky seznámit s filmem. Letos mu je devětadvacet, takže nechce zkysnout u Státního divadla ve Wiesbadenu.

„Vzal táta dolů noviny?“ ptá se a pátravě se rozhlíží kolem.

„Pravděpodobně,“ domnívá se s úsměvem August. „Jsi zvědavý na kritiku včerejšího večera?“

Wilhelm se tváří lhostejně. Pokrčí rameny a poznamená, že tam stejně ještě nic nebude, Gerda Weilerová tak rychlá není. „A kromě toho pořád píše to samé…“

Kyprá světlovlasá Gerda bývala dříve operní pěvkyní, teď píše kritiky, aby vyžila se svou chabou penzí. Willi Koch – jak se nazývá na scéně – je její mimořádný oblíbenec. Ať je jeho role na jevišti jakkoli malá, vždycky se o něm pochvalně zmíní.

Wilhelm dopil kávu, aby rychle seběhl dolů, ale všimne si bledé, zkřivené bratrovy tváře a hubených prstů, jimiž křečovitě svírá sklenici. Je mu líto, že je na tom August tak špatně. Vždycky býval ten větší, chytřejší, ve škole úspěšný, pro mladšího bratra velký vzor. A teď dopadl tak bídně.

„Už nemysli na Evu,“ radí mu. „Hotovo a vyřízeno. Jsou jiné ženy, slušné…“

August se na něj překvapeně podívá a zavrtí hlavou. „Já na Evu už nemyslím,“ podotkne. „Opravdu ne. Je to, jak říkáš: hotovo a vyřízeno. Člověk musí myslet na budoucnost…“

Wilhelm mu sice moc nevěří, ale současně neví, jak by mu mohl pomoct.

„Zajdi si k dobrému doktorovi,“ radí mu. „Možná potřebuješ nějakou terapii. Nebo lék. Strávit šest let v ruském zajetí – z toho člověk může onemocnět.“

August se poněkud komicky usměje. „Mohl bys mít pravdu, Wilhelme. Jenže já nevím, zda na to nějaký lék vůbec existuje.“

Wilhelm náhle pochopí, co bratrovi je. Dostihla ho válka. Zná to z vlastní zkušenosti. Člověku se o tom chaosu stále zdá, vidí mrtvé tváře kamarádů, rozstřílená těla v bahně, partyzány, které oběsili na stromech a houpají se tam jako loutky ve větru. Je to hrůzné. Obrazy z jiného světa. Tenkrát byly skutečné, byl to svět války, v němž neplatí zákony bible a lidskosti. Teď je po válce, jenže ona v jejich snech dosud žije. Sám má takové sny naštěstí zřídka, ale August je na tom hůř. Mnohem hůř.

„Ty se toho nemůžeš zbavit, viď?“ zeptá se tiše. „Těch obrazů, myslím.“

August se na něj pátravě zahledí. Dříve spolu mohli hovořit o všem, neměli před sebou žádná tajemství. Nyní je August uzavřený; o těch šesti letech v Rusku se sotva zmínil jediným slovem.

„Tobě se o tom taky zdá?“ ptá se tiše. „O všech těch věcech, na něž se chce teď tak rychle zapomenout?“

„Někdy,“ přizná Wilhelm. „Ale lepší se to.“

August přitaká. Usměje se na bratra a položí mu dlaň na rameno. Wilhelma to dojímá. Nejraději by ho objal, ale cítí, že o to August nestojí.

„Měl jsi štěstí,“ prohodí bratr. „U Američanů to určitě taky nebyl žádný med, ale v Rusku to bylo horší… Tam jsi už nebyl člověk, jen otrok na práci… míň než šváb…“

Rád by řekl ještě víc, ale už nemůže mluvit. Dlaní si přetře tvář a mlčí. Jen zírá před sebe.

Wilhelm hledá slova. „Ale přežil jsi to, Auguste,“ pronese konečně. „Nepodvolil ses. A o to jde. Potřebuješ jen trochu času, aby ses z toho dostal.“

August se zhluboka nadechne a vydechne, opře se v židli a přikývne. „Možná máš pravdu, Wilhelme. Vrhl jsem se jako šílenec do studia a věřil, že v práci dokážu na všechno ostatní zapomenout. Ale byl to omyl. Dnešní zkoušku jsem promeškal, a představ si: Je mi to jedno!“

„To je dobře,“ prohlásí Wilhelm. „Pár měsíců prostě nic nedělej, odpočívej, čti hezké knížky nebo si s mým autem vyjedeme do Porýní. Můžeš zajít taky do divadla, velice bych ti doporučil Únos ze serailu. Dám ti volnou vstupenku!“

„Ach Wilhelme!“ August se dokonce zasměje. „Děkuju ti. A rodičům o tom nic neříkej. Víš, co myslím.“

„Neřeknu, čestné slovo, bratříčku!“

Chvíli je to jako dříve. On a August jsou dva spiklenci, drží spolu proti zbytku světa a svá drobná tajemství nikomu neprozradí.

Z kuchyně teď zaznívají různé zvuky. Hilda jde nahoru po schodišti, které spojuje kavárenskou kuchyň s bytem rodičů. „Ale to se podívejme,“ řekne, když se zastaví u kuchyňských dveří s rukama v bok. „Pan komorní herec si již odpočinul a zvedl se z peřin. Snídaně chutnala? Nebyla káva vychladlá?“

„Všechno bylo báječné,“ přisvědčí Wilhelm se zářivým úsměvem.

„Výborně!“ reaguje Hilda nevrle. „Pak tedy můžu sklidit ze stolu.“

„Ale ne, sestřičko, o to se my s Augustem postaráme.“

„August nemusí nic dělat, není ještě v pořádku. Ale pokud ty, milý mladší bratře, překypuješ energií, tak nahoře u Künzelové se renovuje byt, tam je každá pilná ruka vítaná.“

„To je smůla,“ předstírá Willi, že ho to mrzí. „Já totiž musím teď zajít k švadleně kvůli kostýmu a pak na zkoušku. Jinak samozřejmě vždycky rád, sestřičko…“

Hilda si zlostně odfrkne a opět zmizí v kuchyni, protože chtěla přinést brambory na oběd.

„Ach jo,“ povzdechne si Wilhelm a poklepe bratrovi ještě jednou na rameno. „Musím jít. Měj uši nastražené, bratříčku.“

Postaví se jako na scéně a recituje. „Královno! Ó bože, život je přece krásný!“

August se očekávaně usměje, ten citát ze Schillera zná, protože Wilhelm takové výroky užívá často. A s chutí.

Wilhelm si oblékne kabát a nasadí klobouk – v poslední době mu klobouk sluší. Vypadá zraleji, zásadověji. Přibližuje ho k interpretovi charakterních rolí. Jakýpak komik! To je nehoráznost.

Když už je venku a čeká, aby přešel ulici, někdo za ním zašeptá.

„To je přece ten…“

„Jasně, je to…“

„Tak se ho zeptej!“

„Zeptej se ty!“

Dvě mladé dívky za ním stojí u kavárny a netroufají si ho oslovit. On nechá přejet tři auta a čeká. No tak, milé dámy. Jen do toho. Já přece nekoušu.

„Ach promiňte, prosím vás. Nejste vy ten pan Koch z divadla?“

Otočí se a vidí tu nejsladší, nejkouzelnější bytost na světě. Hnědé oči, medově blond kudrlinky a půvabný pršáček.

„Dopaden!“ přizná s úsměvem. „Čím vám mohu posloužit, milostivá slečno?“

Z té „milostivé slečny“ dívka zrudne rozpaky. Wilhelm ji odhaduje nejvýš na šestnáct let, chodí do školy, dívka z dobré rodiny. Rodiče jsou pravděpodobně horliví návštěvníci divadla a dcerušku berou s sebou. Tedy určitě lidé při penězích, neboť vstupenky jsou drahé, ty si nemůže dovolit každý.

„Kdybyste byl tak laskav…“

Strká mu pod nos pohlednici a tužku. On si oboje vezme a prohlíží si fotografii. Velkolepé. Ten snímek je z inscenace Molièra, ty pohlednice se prodávají během divadelních večerů ve foyeru. A samozřejmě to je scéna, v níž on jako Diafoirus stojí v centru děje. V tom pestrém kostýmu vypadá komicky, tvář má nalíčenou bíle. Ale lidem se zřejmě líbí. A to záleží právě na umělcově výrazu, na auře, charismatu, což člověk buď má, nebo nemá. A on, Willi Koch, je má.

„Rád,“ přikývne a připisuje ještě milou větu. „Byla jste na tom představení?“

Bohužel se teď mezi ně vsune její kamarádka, kyprá brunetka s brýlemi a vyrážkou na čele. Ano, ona viděla Zdravého nemocného už dvakrát, jednou s rodiči a jednou s kamarádkou. A taky by chtěly vidět Molnára, protože on tam má také roli.

„Odkud to víte?“ ptá se s lehkým údivem.

„Od strýčka Rudiho. Ten v divadle taky pracuje. Dělá tam režii…“

Wilhelm na dívku s vyrážkou zírá a chápe, proč může chodit s kamarádkou do divadla. Dostává volné vstupenky. Od strýčka Rudiho. Od doktora Rudolfa Seitze, toho trýznitele lidí.

„Toho přece musíte znát…“

„Samozřejmě, moc dobře se známe… Přeji dámám hodně radosti z příštích představení. A hezký den!“

Pozvedne klobouk a lehce se zdvořile ukloní, pronikavě se zahledí na půvabnou blondýnku a pak přejde ulici. Ještě se stačí obratně vyhnout šedému Volkswagenu Brouku. Ve vstupní hale divadla studuje plán zkoušek a zjistí, že má zkoušku zítra i pozítří, a pak spěchá dlouhou chodbou do krejčovny. Z opatrnosti raději zaklepe, mohlo by se totiž stát, že tam právě některá operní diva stojí ve spodním prádle, a ten pohled by kvůli jejímu stáří a objemu mohl být neúnosný.

„Dále, pokud to není krejčí,“ ozve se uvnitř.

To je Julie Wemhönerová, kterou jeho rodiče za války skrývali před nacisty. Nyní opět pracuje v divadle, a je to dobře, protože Julie je geniální. To říkají všichni – pěvci, herci, režiséři, a dokonce i správce divadla.

„Jenom kuchař, Koch!“ zažertuje a vejde.

Julie Wemhönerová se sklání nad velkým krejčovským stolem a posunuje po látce střihem sem a tam. Drobná osůbka s hustými narudlými kudrnami a hezkýma hnědýma očima. Je velice půvabná, třebaže jí musí být už kolem pětačtyřiceti. Brýle jí na kráse neubírají, spíš jí dodávají cosi magického, aureolu kouzelnice. A kouzlit ona opravdu umí. Julie Wemhönerová čaruje s látkou, nůžkami a jehlou.

„Ach Willi. Vítám vás,“ řekne a odloží střih. „Ten oblek jsme upravily – rychle do něj vklouzněte.“

Jde k jednomu pojízdnému stojanu s obleky, jichž je v místnosti spousta. Jsou přísně oddělené pro operu a divadlo a před představeními drkotají do šatny, aby si tam každý mohl vzít svůj kostým. Wilhelmův oblek je šedý s jemnými proužky, patří k němu vesta a slaměný klobouk. Je to oblek ze starých zásob, pravděpodobně vznikl ještě před válkou. Divadlo musí šetřit, subvence totiž neplynou tak hojně jako za starých časů, a kromě toho bohužel už nepřichází ani tolik diváků. Kina, jichž je ve Wiesbadenu mezitím třináct, odebírají divadlu publikum. Především mladí lidé chodí raději do kina než do budovy u Kolonád. Protože kino je levnější, a kromě toho se v temném sále mohou dělat i různé jiné věci, což v divadle jaksi nejde.

Je poněkud komické svlékat se před atraktivní ženou. Juliin zájem o Wilhelma se však omezuje výhradně na ten oblek; prohlíží záda saka, něco našpendlí na rukávech a rozzlobeně přitom vrtí hlavou.

„To jsem už jednou našpendlila,“ mumlá nejasně, protože mezi rty svírá půl tuctu špendlíků. Má hezké, plné rty, zjišťuje Wilhelm. Je zvláštní, že žije s Addim Dobscherem; je to sice velice hodný člověk, jenže pro Julii příliš starý.

Ti dva zřejmě nemají až tak mnoho společného – Julie bývá celý den v divadle, často dokonce i večer, aby umělcům pomohla při oblékání, zatímco Addi se dělá užitečným v kavárně U Anděla. Wilhelmovi rodiče vyprávěli, že Addi Julii tenkrát schoval ve svém bytě – možná u něho zůstává z vděčnosti.

„Tak!“ promluví Julie a o krok ustoupí, aby ještě jednou zkontrolovala, jak sako padne. „Otáčejte se! Pomalu. Zvedněte, prosím, ruce. No jo, pořád ještě to trochu pne… Nesmíte v něm moc dovádět…“

„Můžu si nechat sako rozepnuté,“ napadne ho. „Uvidíme, jak se to bude líbit doktoru Seitzovi.“

Julie přikývne a naznačí, že může oblek odložit.

Když se Wilhelm převléká, přichází dovnitř Annelie Kupková, Juliina kolegyně. „Je všechno v pořádku?“ ptá se s pohledem upřeným na Wilhelma.

„Vůbec ne,“ zlobí se Julie. „Já jsem ty rukávy přece už našpendlila. Proč se to neušilo?“

Annelie je o dobrých deset let starší než Julie, bledá, se špičatou bradou. Pracuje tu přes dvacet let, tenkrát začínala společně s Julií a své místo – na rozdíl od Julie – nikdy neopustila.

„Jak to mám vědět?“ reaguje uraženě. „Zeptej se Claudie.“

Julie mlčí, ale je na ní vidět, že má zlost. Je perfekcionistka, nesnáší fušeřinu a nedbalou práci. Claudie je nová. Wilhelm si už povšiml, že to chudák Claudie nemá lehké, protože jak Julie, tak i Annelie jsou toho názoru, že musí plnit především jejich příkazy.

Annelie si vezme z jednoho stojanu kostým a odchází. Dveře za sebou hlučně přibouchne.

„Zítra bude hotový,“ slíbí Julie a pověsí oblek na ramínko.

„To stačí,“ prohodí Wilhelm. „Já si jej beru až pozítří. V téhle sezoně jsou stejně už jen dvě představení.“

Julie mu vlídně pokývne, posune si brýle a opět se skloní nad krejčovským stolem. On se podívá na hodinky – ksakru, už měl být dávno na jevišti. Teď ho tedy čeká pokárání od strýčka Rudiho.

Rozloučí se a spěchá chodbou. Hloubá nad tím, proč k téhle roli cítí tak malou motivaci, a dojde k závěru, že to je kvůli režisérovi. Letmo se podívá na dvě ženy, které jdou proti němu. Je to Annelie Kupková a Claudie, ta nová. Pozdraví je, ale ony jsou tak zabrané do rozhovoru, že si ho sotva všimnou. Část rozhovoru však bezděky zaslechne.

„Vždyť jsem ti to říkala! Proč se to neušilo? Přesně tímhle tónem. Tak povýšeně. Však víš.“

„Ona si myslí, že je to má vina?“ naříká Claudie.

„Ona má přece pořád nějaké výhrady. Tu ženskou prostě zapomněli poslat do plynu…“

„Psst! Tohle nesmíš říkat, Annelie…“

„Ale vždyť je to pravda!“

Wilhelm se náhle zastaví, nemůže uvěřit vlastním uším. Cože to řekla? Taková nezměrná sprostota! Otočí se, ale mezitím už obě zmizely v krejčovně. Podívá se na hodinky. Teď nemá čas, doktor Seitz na něj čeká. Ale až tu Annelii potká samotnou, poví jí, co si o ní myslí. Samozřejmě tak, aby se to Julie nedozvěděla…

JEAN-JACQUES

Duben 1951

Jak ta jeho Hilda na kavárně U Anděla lpí! Nenechala by se od ní odtrhnout ani heverem, a kdyby se to stalo, část z ní by v kavárně stejně zůstala. Její srdce. A možná taky její duše. Jean-Jacques má svou Hildu rád, dokáže pochopit, že na tom podniku tak visí. Taky on se s ním cítí spojený, spolupracuje, má své nápady, někdy se kvůli nim i hádá, ale vždycky mu jde o prosperitu tohoto rodinného podniku.

Přes to všechno si však musí po šesti letech manželství přiznat, že mu něco chybí. Jsou to vinice. V následujících týdnech ozdobí jejich jemné listy poupata a vinice, která byla předtím červenohnědá, se zbarví dozelena. Ráno ji ještě pokrývá mlha, pak ale vyjde slunce, a když člověk prochází mezi jejími řadami, může slyšet, jak poupata pukají. On si to alespoň tak vždycky představoval. Zde v Německu roste jiné víno než na jihu v Provenci. Jsou to jiné druhy révy, je tu méně červeného vína a víc bílého. V uplynulých letech si však dopřáli jen málo výletů do Porýní. Teprve když se vrátil Wilhelm a koupil si ojetý volkswagen, mohl si Jean-Jacques se švagrem častěji vyjet, a do té krajiny se zamiloval. Jak mohutné jsou svahy na březích řeky! A i na těch nejpříkřejších svazích tu mají ještě vinice. Někdy jen dvě nebo tři řady, ale vyplatí se to, protože slunce tam nahoře révu hýčká.

Wilhelm není dítětem smutku, podobá se svému otci, který se snadno nadchne pro vše krásné a umí si užívat života. Jean-Jacques má švagra rád a často spolu vyrážejí na menší výlety. To pak jedou podél řeky, vyjdou na vinice a zajdou si k vinařům na sklenku. Jean-Jacques popíjí důkladně a znalecky různé druhy, cítí břidlici, která dodává těžkému rýnskému vínu zvláštní kořeněnou chuť. Bílé víno je fantastické, u více vinařů koupí pár láhví na zkoušku do kavárny. Wilhelm si stejně jako Jean-Jacques myslí, že by se v kavárně mělo nabízet dobré víno, ne ten šmejd, který matka stále objednává u stejného obchodníka. Červené víno se však nedá srovnávat s tím z Provence. Tady chybí slunce. Ale možná taky záleží na druhu, jenže tím si Jean-Jacques není jistý.

Jen jedno ví přesně: tohle rozlehlé údolí podél řeky je nevýslovně krásné. Zalesněné ostrůvky v Rýnu, příkré stráně se zříceninami hradů a veselé vinařské vesnice si získaly jeho srdce a vyvolávají v něm velkou touhu.

A pak nastane den, kdy si uvědomí, že musí jednat.

„Právě teď to nejde, Jeane-Jacquesi,“ potřásá Hilda energicky hlavou. „Když je třeba obsluhovat venku, nemůžu prostě na celý den vypadnout!“

Sedí u snídaně, ale ona hned běží dolů, aby otevřela otočné dveře do kavárny. On zůstává klidný. Nemá smysl se rozčilovat, to bude pak zarputilá. Musí si počínat jinak, zapůsobit na její city. Když to udělá správně, Hilda změkne v jeho rukou jako vosk.

„Podívej se, mon trésor… Právě teď začátkem jara je tam tak krásně! Mysli na garçons… Mají svou vlast znát a milovat. To je velice důležité pro celý život!“

Zatím ji ještě nepřesvědčil. Taky tchyně Elsa je skeptická, poznamená, že už teď musí bojovat o každého zákazníka, protože vedle v kavárně U Krále hraje odpoledne houslista. Jen táta Heinz s ním souhlasí.

„Má pravdu, Hildo, my jsme tenkrát příliš málo věcí podnikali společně. Děti rychle odrostou a pak už je příliš pozdě.“

Chlapci, o nichž je řeč, Jeanu-Jacquesovi bohužel moc nepomáhají. Andi si hřbetem ruky otírá marmeládu ze rtů, Franz dělá kuličky z vnitřku žemlí. Pro holuby vzadu na dvoře…

„Ale my chceme hrát kopanou…,“ prohlásí.

„Kopanou si zahrajeme cestou,“ namítne Jean-Jacques. „A u řeky si uděláme piknik.“

„Se saucissons?“

„S uzenkami a koláčem!“

Chlapci se na sebe podívají, ale oba jsou skeptičtí.

„Vždyť Andi v autě vždycky zvrací,“ namítne Frank.

Jean-Jacques má pocit, jako by táhl na kopec těžkou káru. Škoda že Wilhelm ještě spí! Ale naštěstí mu přijde na pomoc tchán.

„Musíte si nechat otevřené okno. A často se zastavit a vystoupit. Pak to půjde… Jsi přece už velký, Andi, ne?“

Andimu je trapné, že se teď na něj všichni dívají. Nic neříká, ale je vidět, že by nejradši zalezl pod stůl.

„Příští rok jdete oba dva do školy,“ připomene Jean-Jacques. „Grand garçons! Každý dostanete batoh a školní preclík.“

Ten preclík je veliký a ovázaný pestrou stužkou. Je z kynutého těsta a jí jej v den prvního školního dne celá rodina. To oba hoši viděli už u sousedů, a samozřejmě takový obrovský preclík taky chtějí. Je tak těžký, že ho prvňáček musí zvedat oběma rukama.

„Vidíš, ma colombe,“ otočí se Jean-Jacques opět k Hildě, která už sklízí nádobí po snídani. „Příští rok budou naši synové ve škole, a to už pak nikam vyjet nemůžeme. Viens, ma chouchou… Chci ti ukázat tvou krásnou vlast, parce que je l’aime beaucoup…“

Hildiny pohyby se zpomalují, už se blíží tomu se vzdát. Ale nebyla by to jeho Hilda, kdyby kapitulovala okamžitě. Samozřejmě přichází ještě malá jízlivost.

„Přála bych si, abys nám ukázal taky jednou svou krásnou vlast, můj milý.“

„Později,“ řekne on. „Až budou chlapci starší. C’est si loin d’ici…“

Oni však žijí teď. A Jean-Jacques chce dospět k rozhodnutí v těchto dnech. Je to důležité.

„Zítra,“ prohodí smířlivým tónem. „Zeptám se Guillauma na auto. Luisa slíbila sloužit v kavárně toute la journée…“

„Myslím ten za námi!“