Tim Sullivan

POLITIČKA

KALIBR

Přeložila Alena Amchová

THE POLITICIAN

Copyright © Tim Sullivan, 2022

This edition is published by arrangement with Peters,

Fraser and Dunlop Ltd. through Andrew Nurnberg Associates Prague s.r.o.

Translation © Alena Amchová, 2025

ISBN 978-80-284-0360-7

Pro Dereka Grangera

mentora a přítele

Virtute et Industria

1

Detektiv seržant George Cross ani neuvažoval o tom, jestli pít čaj z šálku, nebo hrnku. Z šálku. Samozřejmě. Nejlépe vyrobeného z čínského porcelánu, který dokonale udržuje teplotu nápoje. Tenký okraj navíc zaručí, že člověk není nucen příliš rozevírat rty, a nemusí tedy čaj pít velkými loky, ale může si ho užít po doušcích. Malý doušek zaručí, že se patro otevře komplexnímu vychutnání výluhu z čajových lístků. To se u pořádného hltu nestane. Při pití z tenkostěnného šálku přes chuťové buňky plyne maximální množství nápoje, což člověku poskytne kompletnější prožitek.

Tohle se mu honilo hlavou, když stál před ložnicí Peggy Framptonové a díval se na její mrtvé tělo na podlaze. Objektivnímu pozorovateli by mohl připadat pohled na Crosse oblečeného od hlavy k patě v bílém ochranném obleku a decentně upíjejícího čaj dosti podivný, jestli ne za daných okolností neuctivý. Ale když čekali na příjezd forenzního týmu, detektiv i jeho kolegyně seržantka Josie Otteyová přijali nabídku občerstvení od Peggyiny sousedky Joanne. Pozvala je k sobě domů spolu s rozrušenou a poněkud hysterickou uklízečkou Marinou, která našla tělo své zaměstnavatelky. Celý dům byl nyní považován za místo činu a Cross honem zavedl všechny ven. Dal si čaj, což pro něj nebylo obvyklé, jenomže tentokrát se hned zpočátku ujistil, že sousedka přistupuje k jeho přípravě s patřičnou vážností. Nejenže používá sypaný, ale chystá se jej podávat v čínském porcelánu.

Bez bílé forenzní kombinézy Cross příliš jako policista nevypadal. Byl středně vysoký, pár let přes čtyřicet, s řídnoucími vlasy. Častěji než jeho kolegové byl tedy nucen předkládat odznak, aby prokázal svou totožnost. Stávalo se, že občané nevěřili, že excentrický muž stojící před nimi je detektiv seržant zaměstnaný v policejním oddělení pro oblast Avon a Somerset. S cyklistickými klipsy trvale připnutými ke kotníkům a oblečený v ošuntělém plášti do deště přehozeném přes svetr s véčkem, zpod nějž vyčuhoval límeček košile s kravatou, vypadal spíš jako ušlápnutý podomní obchodník ze šedesátých let minulého století než jako detektiv z oddělení vražd.

Když dorazil forenzní tým, vrátil se Cross na místo činu. Měl pocit, že v tomhle stadiu vyšetřování mu rozhovor s uklízečkou mnoho informací neposkytne. Našla tělo a nic dalšího nebyla schopna v danou chvíli sdělit. Raději se jí na její zaměstnavatelku a rodinu zeptá později.

„Detektiv seržant Cross?“

Cross se otočil a spatřil, jak k němu po schodech stoupá neznámý mladý muž v bílém ochranném overalu. „Jsem Michael Swift, forenzní vědec, případně vyšetřovatel místa činu – co z toho se vám líbí víc.“

Crosse zarazila mužova výška. „Tak co z toho vlastně jste?“ zeptal se a ani si nepovšiml napřažené ruky. Zdálo se mu, že k němu míří z nebeských výšin.

„Vlastně obojí. Primárně jsem forenzní vědec, ale taky terénní vyšetřovatel, protože příležitostně rád vypadnu z laboratoře. No, to není tak zcela přesné, protože tohle je moje první místo činu. Julia je u soudu.“

„Jdete pozdě. Zbytek vašeho týmu už je tady.“

„Jak jako pozdě?“

„No jako že tu nejste včas.“

„Přišel jsem, hned jak jsem byl k případu přidělený,“ hájil se zmatený mladý muž.

„Jak jste vysoký?“ zeptal se Cross a jeho předchozí poznámku nebral na vědomí.

„Dvě stě tři centimetrů. Jak vysoký jste vy?“

„Sto sedmdesát osm centimetrů.“

„No tak jo, jsem rád, že jsme to vyřešili. Kde je tělo?“

„Tamhle vevnitř.“

Potom Cross sledoval, jak pracuje. Postupoval důkladně a metodicky a věnoval místu činu uvážlivou pozornost. Snažil se zjistit, kde objevit důležité poznatky. Po půl hodině se vrátil ke dveřím místnosti.

„Byl dneska ráno někdo v ložnici?“ zeptal se.

„Uklízečka, která tělo objevila.“

„A kde je teď?“

„Vedle.“

„Vešel do ložnice ještě někdo jiný?“

„Jen seržantka Otteyová, která potvrdila, že je oběť mrtvá.“

„A někdo další?“

„Samozřejmě že ne. Na místě činu je koberec s vysokým vlasem, který jsme nechtěli narušit,“ vysvětlil Cross.

„Výborně,“ zareagoval Swift. „Mohl byste mě odvést k té uklízečce?“

Cross se chystal protestovat, jenomže si uvědomil, že v téhle chvíli nemá co na práci, nenašel tedy žádný pádný důvod žádost odmítnout.

„Byla jste tu včera?“ zeptal se Swift Mariny.

„Chodím sem každý den.“

„Luxovala jste v ložnici?“

„Ano.“

„A byl v domě někdo?“

„Ne, pan Frampton je v Londýně. Paní Framptonová odešla dřív a plánovala, že se vrátí pozdě. Měla včera velký den.“

„Výborně. Měla jste na sobě tyhle boty, když jste paní Framptonovou našla?“

„Ano,“ přikývla Marina nervózně.

„Mohl bych si vyfotografovat podrážky?“ požádal a okamžitě vycítil Marininy obavy. „Jen kvůli tomu, abych je odlišil od ostatních otisků na koberci.“ Zula si boty a podala mu je. Pořídil snímek velkým fotoaparátem, který měl bílý kruh kolem objektivu. Když zmáčkl spoušť, prudký záblesk všechny oslnil. Pak se stala nezvyklá věc, která Crossovi o mladém vyšetřovateli hodně prozradila. Nevrátil totiž Marině boty, ale klekl si, nazul jí je zase na nohy a odešel. Otteyová pohlédla na Crosse.

„Co myslíš, jak je vysoký?“

„Dva metry tři centimetry,“ odpověděl sebejistě.

„No, to jsi snad neudělal.“

„Co?“

„Nezeptal ses ho.“

„Zeptal.“

„Byla to tvoje první otázka?“

„Ne, druhá,“ ujistil ji, celý pyšný, že se takové chybě vyhnul. „Nejdřív jsem se ho zeptal, proč jde pozdě.“

Swift objevil na koberci v ložnici množství otisků nohou a dával velký pozor, aby je neporušil. Na první pohled to vypadalo, že tu došlo k vloupání, které se nějak zvrtlo. Pachatel vnikl dovnitř velice hrubým způsobem. Rozbil tabulku skla v zadních dveřích, vedoucích přímo do kuchyně. Majitelka domu nechala zevnitř v zámku klíč, čímž mu vstup velmi usnadnila. Pak vetřelce vyrušila, ten se na ni vrhl a zabil ji, možná neúmyslně. Komoda a skříně byly otevřené a jejich obsah rozházený. Něco bude nepochybně scházet.

Často se ukázalo, že první dojmy z místa činu jsou správné, jenomže neméně často tomu tak nebylo. Swift se tedy snažil pohlížet na prostor objektivně a první domněnky nechal stranou. Obešel ložnici kolem stěn a pak zatáhl závěsy. Umístil svítilnu kousek nad podlahu a rozsvítil ji. Stopy na koberci byly okamžitě mnohem zřetelnější. Rozbíhaly se po celé podlaze. Začal je systematicky fotografovat.

Cross se zatím rozhodl podívat do horního patra. Objevil tam čtyři místnosti. Dvě z nich podle všeho sloužily jako pokoje pro hosty. Zbylé dvě vypadaly jako pokoje mladých lidí. Podle různých fotografií a plakátů na stěnách Cross usoudil, že jde o syna a dceru. Tyhle děti však už před nějakou dobou odešly z domova, jak mu napověděl starý kalendář na zdi a starý model stolního počítače Mac ve druhém pokoji. Podíval se z okna a naskytl se mu záviděníhodný výhled na cliftonský visutý most. Dům stál na vrcholku kopce, který se táhl rovnoběžně s roklí. Na svahu pod ním stály úhledně rozmístěné noblesní viktoriánské domy, jejichž balkony zdobila zábradlí z tepaného železa.

Když pak sešel dolů ke dveřím velké ložnice, zjistil, že Swift už se přesunul do koupelny a dívá se na něj. Jeho dlouhý, kostnatý obličej detektivovi napovídal, že by mohlo jít o dítě lásky spisovatele Willa Selfa a Petea Townsenda ze skupiny The Who.

„Nechoďte prosím dovnitř,“ upozornil Crosse.

„Nemám v úmyslu vstoupit, dokud to tam nedoděláte,“ ujistil ho detektiv.

„Nechtěl jsem být nezdvořilý, jen jde o to, že jste ztratil jeden návlek.“ Cross sklopil oči na botu, která drze vykukovala zpod bílého overalu.

„Je to tak,“ řekl a v té chvíli ho napadlo, že už tam vlastně nemá co na práci. Swiftova zjištění může podrobit analýze později. Nicméně si povšiml, že na koberci u úst oběti není žádná vdechnutá krev, což zřejmě znamená, že smrt nastala celkem okamžitě. Swift mu hodil nové návleky a Cross si jeden natáhl na nechráněnou botu.

Kdykoli to bylo možné, chtěl se podívat na tělo zesnulého přímo na místě činu, což už udělal. V tomto okamžiku nedospěl k žádným závěrům. To ostatně nikdy nedělal. Řídil se důkazy a činy, ne dojmy a předpoklady. Jeho způsob práce vycházel ze skutečnosti, že sice vykazoval známky autistického spektra, ale na druhou stranu během svého postupu na policejním žebříčku mnohokrát viděl, jak detektivové promarní spoustu času tím, že sledují tušení a domněnky, které nakonec vedou do slepé uličky. Jeho metoda naopak vykazovala neobyčejně vysokou míru úspěšnosti, protože velké procento zatčení vyústilo v usvědčení pachatele.

„Příčinou smrti je pravděpodobně trauma hlavy způsobené tupým předmětem. Zatím jsem však nenašel vražednou zbraň,“ oznámil mu Swift.

„Jste snad rovněž forenzní patolog?“ zeptal se Cross.

„Ne, to nejsem.“

„Tak byste tedy měl omezit své poznámky a věnovat se faktům pouze ve svém oboru. Tamhle na stole je sbírka skleněných těžítek, která je symetricky uspořádaná. Jedno z nich chybí.“

„Skvělý postřeh,“ prohlásil Swift nadšeně. „Máme tu dvoje stopy. Jedny jsou otisky bosých nohou, patřící pravděpodobně oběti. Vypadá to, že ten druhý měl nejspíš na botách návleky.“

„Druhý, ne druhá?“ zeptal se Cross.

„Ano, jsem si docela jistý. Pokud to nebyla žena s ohromně velkýma nohama,“ prohlásil Swift.

Cross se obrátil k odchodu, zrovna když se objevila Otteyová. Podívala se na Swifta, který pracoval v koupelně a právě nabíral stěry z umyvadla.

„Z čeho usuzujete, že pachatel vešel do koupelny?“ zeptala se.

„A z čeho usuzujete vy, že tam nebyl?“ ozvala se odpověď.

„Není tam moc věcí na ukradení, řekla bych. A vůbec, oběť si napustila vanu, což znamená, že tam lupič nemohl být,“ pokračovala Otteyová.

„A víme, že to ona zavřela kohoutky u vany?“ pokračoval Swift.

„To nevíme,“ zavrtěla hlavou.

„Takže za prvé bych poznamenal, že pokud to neudělala ona, pak musel zavřít vodu on, protože tu nemáme potopu. A za druhé – jak víme, že si taky nepotřeboval zajít do koupelny?“

„Čtyřicet devět procent pachatelů vloupání si zajde na záchod v budově, do níž vniknou,“ vložil se do hovoru Cross.

„Takže padesát jedna procent nepocítí potřebu si ulevit,“ namítla Otteyová.

„To není tak zcela pravda,“ reagoval Swift a Cross jeho myšlenku dokončil.

„Čtrnáct procent se vyprázdní na postel. Často se to mylně považuje za úmyslně antagonistické gesto, ale většinou se to děje v návalu strachu, kdy zloděj propadne panice a snaží se nedělat hluk, a taky to usnadní utření.“

Otteyová se zatvářila zhnuseně.

„Pan Swift se pokouší říct, že dosud nevíme, jestli pachatel patří do zbývajících třiceti sedmi procent těch, kteří mají plnou kontrolu nad svými útrobami,“ poznamenal Cross.

„Vy dva jste si snad souzení, v tom musí mít prsty samotné nebe,“ ušklíbla se Otteyová.

„Tak za prvé jsem heterosexuál, jak dobře víš, třebaže nemůžu mluvit za něj.“

„Za Michaela,“ upřesnil Swift.

„A protože ani trochu nevěřím v nebe, pravděpodobnost, že my budeme spolu, ať už kdekoli, se zdá být minimální, ne-li nemožná,“ dodal Cross a nepřestával přitom upřeně hledět na obličej oběti. Ve skutečnosti nevzal poznámku své kolegyně doslova, jen si pohrál s jejím tvrzením. Otteyová chtěla přijít s nějakou pádnou odpovědí a nezůstat pozadu, zvlášť když to bylo její první setkání se Swiftem. Ten to podle všeho vycítil a čekal na její reakci. Jenže žádná nepřišla.

„Těším se na vaši zprávu,“ prohlásila nakonec. Pohled, který na sebe vrhli, naznačoval, že si oba uvědomují, že její poslední slova nestála za moc. Rozhodla se honem odejít, než se ztrapní ještě víc. Cross vytáhl telefon a vyfotografoval si Peggyinu hlavu. Pozorně si snímek prohlédl, zvláště místo na koberci před jejími ústy, a vyšel z místnosti. Swift mezitím pečlivěji zkoumal vodovodní kohoutky v koupelně. Byly na nich otisky. Pravděpodobně patřily oběti, ale stejně se pustil do jejich snímání.

2

Marina Rodriguezová byla asi pětapadesátiletá drobná žena původně ze Španělska. Měla tmavohnědé oči a husté černé vlasy sčesané dozadu a pevně stažené do ohonu. Pro Framptonovy pracovala už několik desítek let, od chvíle, kdy přijela do Anglie. Byla vlastně už rodinná přítelkyně, a dokonce s nimi, když byly jejich děti malé, jezdila na dovolenou. Mluvila o nich tak, že by člověka snad ani nenapadlo, že má vlastní rodinu, nicméně bylo tomu tak – měla manžela a tři syny. Když se k ní Cross s Otteyovou posadili a chystali si s ní promluvit, odezněl už její hysterický šok. Vystřídal jej jakýsi otupělý stav, do něhož uvede tělo mozek, jako by převzal kontrolu nad situací. Nebyla už bledá jako smrtka, ale pořád ještě se třásla.

„Kolik mají Framptonovi dětí?“ zeptala se jí Otteyová.

„Dvě,“ zazněla odpověď. „Justina a Sashu.“

„Jak jsou staré?“ pokračovala seržantka.

„Justinovi je třicet dva, Sashe dvacet devět,“ odpověděla Marina.

„Bydlí někde poblíž?“

„Justin ano, Sasha žije v Cheltenhamu.“

„A co dělají?“

„Justin je podnikatel, Sasha obvodní lékařka.“

„Pracuje Justin v nějaké firmě?“

Tady si Cross povšiml Marinina neznatelného zaváhání.

„Dělá do starožitností.“

„A co pan a paní Framptonovi? Co dělají ti?“

„Peggy je influencerka a spisovatelka. Před pár lety byla starostkou. On je právník,“ odpověděla uklízečka. Cross zaznamenal, že když mluvila o Peggy, použila její křestní jméno, ale u manžela jen zájmeno. Její jméno mu připadalo povědomé.

„Ta Peggy Framptonová?“ zeptala se Otteyová.

„Ano,“ potvrdila Marina tiše. Zmiňuje se Otteyová o její proslulosti proto, že je bývalou starostkou, nebo kvůli tomu, že je to influencerka na sociálních sítích? Cross se na svou parťačku podíval v naději, že mu to blíže vysvětlí, ona si ho však ani nevšimla a pokračovala.

„Kde je v téhle chvíli její manžel?“

„Na cestě z Londýna. Měl tam nějaký velký případ.“

„Je advokát?“ zeptala se Otteyová.

„Ano.“

„Viděla jste včera paní Framptonovou?“

„Ano, každé ráno jí dělám čaj.“

„Jak vám připadala?“ pokračovala seržantka.

„Byla v pohodě. Nevím proč, ale včerejšek byl pro ni velký den,“ vysvětlila Marina. Její přízvuk dosud nezapřel španělský původ, ale už se do něj vloudily některé charakteristické rysy bristolské intonace.

„Bývala starostkou Bristolu a v poslední době se stala internetovou celebritou,“ vysvětlila Otteyová Crossovi. Ten si nešťastně povzdychl, když ten módní výraz zaslechl. „Psala blog o osobních problémech. Byla jakási psychologická poradkyně na síti. Měla miliony sledujících.“

„Tři a půl milionu jen na Instagramu. Pět milionů na všech platformách,“ doplnila Marina.

„Jaké bylo jejich manželství?“ vložil se do hovoru Cross.

„Prosím?“ vyhrkla, poněkud dotčená buď samotnou otázkou, nebo Crossovým tónem.

„Byli spolu už dlouhá léta. Po takové době se už mohou objevit problémy,“ řekla Otteyová.

„Já jsem uklízečka. O takových věcech nic nevím.“

„O jakých věcech?“ zeptal se honem Cross.

„Jako jejich manželství.“

„Ale říkala jste, že jste rodinná přítelkyně.“

„To ale neznamená, že jim lezu do soukromí,“ ohradila se.

„Přesně tak,“ poznamenala Otteyová s úsměvem.

„Máte povědomost o špercích paní Framptonové?“ zeptal se Cross.

„Myslíte si snad, že jsem zlodějka?“

„To nevím.“

„Nejsem žádná zlodějka!“

„Detektiv seržant Cross nic takového nenaznačuje. Mám za to, že se vás chystal zeptat, jestli její šperky znáte natolik, abyste se mohla podívat na místo, kde je má schované, a zjistit, jestli snad nějaké nechybí,“ vysvětlila Otteyová.

„To ano, ale musím jít zase nahoru?“ zeptala se, očividně zděšená tou představou.

„Ale až odnesou mrtvolu,“ řekl Cross v domnění, že ji to uklidní. Užuž obracel pohled k Otteyové a čekal pochvalné kývnutí, jenomže Marinu ten necitlivý termín vztahující se k tělu její zaměstnavatelky rozplakal. Crosse ta záplava slz zmátla. Tak usilovně se snažil postupovat v takovýchto situacích s taktem. Evidentně musí vyvinout mnohem větší snahu.

„To můžeme nechat na zítřek,“ upokojovala Otteyová zničenou uklízečku. Pak pohlédla na Crosse a mlčky mu naznačila, že rozhovor je u konce.

Luke Frampton dorazil o hodinu později, naneštěstí právě ve chvíli, kdy koroneři vynášeli z domu pytel s tělem jeho mrtvé ženy. Ať se to dělo sebešetrněji a maximálně ohleduplně, pro příbuzné to byl vždycky šok. Normálně se zařídí všechno tak, aby se nestali svědky toho, že milovaný člověk naposled opouští domov v černém vaku a už ho nikdy neuvidí. Podtrhuje to konečnost života, potvrzuje krutou skutečnost nezvratné situace. Myšlenka na to, že někdo, koho člověk ještě nedávno líbal, objímal, smál se s ním, je zavřený v černém plastovém pytli, je naprosto nepředstavitelná.

Peggyin manžel přijel v černém mercedesu. Měl na sobě černý oblek s tenkým proužkem a rozhalenou košili. Cross se domníval, že šofér v šedém obleku ho přivezl soukromým vozem z Londýna. Řidič ustoupil, protože pasažér naznačil, že nepotřebuje pomoc se zavazadly – kufrem a velkou aktovkou. Vypadal vyčerpaně, tedy ten řidič. Musela to být dlouhá cesta a pravděpodobně proběhla v tichu. Cross uvažoval o tom, jestli o něčem přece jen mluvili, nebo jestli Luke Frampton šoférovi prozradil důvod svého náhlého spěšného odjezdu zpátky do Bristolu a řidič ho raději nerušil v jeho myšlenkách. Na tohohle zákazníka určitě hned tak nezapomene. Za cestu určitě dostal dobře zaplaceno, ale bude si ji pamatovat z jiného, nepříjemného důvodu.

Luke viděl, jak manželčino tělo vynášejí z domu a nakládají do šedé soukromé sanitky, což byla v podstatě anonymní dodávka, která by nevzbudila na ulici sebemenší pozornost, pokud by si někdo nepovšiml diskrétního nápisu, prozrazujícího její morbidní účel. Pustil z rukou zavazadla a nevěřícně klesl na chodníku na kolena. Otteyová s Crossem to pozorovali z kuchyňského okna, z něhož byl výhled na ulici. Upozornilo je hlasité nelidské zavytí, které se vydralo z právníkových úst. Marina zůstala stát uprostřed kuchyně jako přimražená, nepochybně nechtěla být svědkem zoufalé scény dole pod oknem.

Z domu vyšla seržantka Nish Parminderová, policejní koordinátorka péče o pozůstalé, která byla hned ráno přidělena k případu, a pomalu kráčela ke klečícímu muži, jemně mu pomohla vstát a zavedla ho do domu sousedky Joanne. Cestou mu vysvětlila, že se může vrátit do svého domu, jen co tam skončí forenzní šetření. Objevil se další policista v uniformě, došel k nim a vzal Lukeova zavazadla. Uctivě všichni počkali, dokud sanitka neodjela, a pak zamířili do sousedního domu.

Cross zůstal v kuchyni u okna a díval se, jak se Michael Swift vrací do domu Framptonových, poté co si vyzvedl nějaké vybavení z dodávky stojící u protějšího chodníku. Mladý vyšetřovatel zůstal z dohledu, dokud se za Lukem a dvěma policisty v uniformách nezavřely dveře. Ze zkušenosti totiž věděl, že pohled na vyšetřovatele v bílém forenzním overalu by ještě zjitřil Lukeovo zoufalství. Jakmile byl vzduch čistý, vrátil se do ložnice a pokračoval v důkladném pátrání po forenzních stopách.

Jen co Luke vešel do sousedního domu, Joanne ho okamžitě pevně objala a nepouštěla.

„Lukeu, je mi to líto, hrozně líto.“

„Proč jsme u tebe doma?“ zeptal se. Zřejmě neslyšel ani slovo z toho, co mu koordinátorka péče o pozůstalé říkala.

„Váš dům je nyní místem činu,“ vysvětlil Cross.

„Pokusíme se vám do něj umožnit přístup co nejdříve. Může to ale několik dní trvat. Máte zatím kde bydlet?“ zeptala se Otteyová.

„Dobře víš, že můžeš samozřejmě zůstat tady,“ nabídla Joanne.

„Radši se ubytuju v hotelu, jestli ti to nevadí.“

„Jistě, jak chceš. Jen nezapomeň, že jsme tu s Rogerem pro tebe, kdybys cokoli potřeboval.“

Teprve teď si Luke všiml Mariny a otočil se k ní. Vstala a maličko sklopila hlavu. Cross si říkal, jestli je to podřízené gesto, nebo pieta daná okolnostmi. Luke k ní přistoupil a objal ji.

„Marino, chudinko malá. To vy jste ji našla. Muselo to pro vás být strašné. Jste v pořádku?“

„Ano, jsem v pořádku. Chudák Peggy.“ Začala nanovo vzlykat.

„Dal by sis čaj?“ zeptala se Joanne Lukea.

„Mohl bych kávu?“

„Ano, samozřejmě, nebo bys radši brandy?“

„Na to je myslím trochu brzy.“

„Jasně. Já jen myslela kvůli šoku. Udělám ti kafe.“

Luke se obrátil k detektivům, jako by si teprve teď uvědomil jejich přítomnost.

„Já jsem detektiv seržantka Otteyová a tohle je detektiv seržant Cross. Upřímnou soustrast.“

„Děkuju.“ Otočil se ke Crossovi a čekal, že mu bude kondolovat.

„Jste mnohem menší než vaše žena,“ uslyšel.

„Prosím?“ vykoktal.

„Vaše manželka byla mnohem vyšší než vy. Byla to vysoká žena,“ pokračoval Cross. Luke se obrátil k Otteyové s prosbou o pomoc v očích. Pomyslela si, co to dneska Cross má s otázkou, jak je kdo vysoký. Podobné věci dělal dost často. Vzal si něco do hlavy a byl tím na chvíli posedlý, nemohl to nechat být.

„Odpusťte, můj kolega se obvykle tak pohrouží do vyšetřování, že často zapomíná na nezbytné společenské zdvořilosti.“

„Vražda? Myslel jsem, že to bylo vloupání,“ řekl Luke o pár minut později, když se posadili v Joannině obývacím pokoji.

„Proč jste si to myslel?“ zeptal se Cross.

„Někdo mi to řekl.“

„Kdo?“

„Nepamatuju se. Ale muselo to přece být vloupání. Proč by to jinak někdo dělal?“ namítal Luke.

„Víte, proč by jí někdo chtěl ublížit?“ zeptala se Otteyová.

„Takhle ne.“

„A jak tedy?“ ozval se Cross.

„Cože?“ nechápal zmatený Luke.

„Měla nějaké nepřátele?“ vložila se do hovoru Otteyová.

„Měla, když byla ještě v politice, ale ne do té míry, že by ji někdo chtěl zabít,“ odpověděl Luke.

„A co online?“

„Ne, byla přece psychologická poradkyně, proboha. Ačkoli tenhle výraz nesnášela. V poslední době se z ní stalo něco jako stříbrná influencerka. Aspoň myslím, že se tomu tak říká.“

„Byla taky odbornice na starožitnosti?“ zeptal se Cross.

„Svým způsobem.“ Luke se tomu tiše zasmál.

„Stříbrná influencerka se stříbrnými vlasy, jako influencerka starší generace,“ pokusila se mu to osvětlit Otteyová. Cross stále ještě neměl jasno, ale řekl si, že to s ní probere později.

„A co vy? Jakou oblastí práva se zabýváte?“ položila další otázku Otteyová.

„Jsem advokát v oblasti trestního práva. Podívejte, mohli bychom v tom pokračovat později? Třeba zítra. Mohl bych zajít k vám, jestli chcete.“

„Samozřejmě.“

Pak ho znenadání cosi napadlo. Tvář mu smrtelně zbledla. „Děti. Musím to říct dětem. Nevědí to.“ Chvilku o tom uvažoval a pak zdvihl oči k Joanne. „Jak poví člověk dětem, že jejich matka byla zavražděna?“

„Mohli bychom k Sashe poslat policisty, jestli chcete?“ nabídla Otteyová. „Bydlí v Cheltenhamu, ne?“

„Myslíte, že by to bylo lepší?“ Pak si otázku zodpověděl sám. „Ne, radši to udělám já. Zavolám Sashe, nemám jinou možnost než jí zatelefonovat. Zajdu k Justinovi… ale co to povídám? Je pryč. Na krátké dovolené. Samozřejmě se bude muset vrátit.“

„Georgi, musíš pozůstalým vyjádřit soustrast, než začneš mluvit,“ nabádala Otteyová Crosse cestou k autu. Ztratila přehled, kolikrát už s ním tohle probírala, ale nehodlala to vzdát.

„Ale ty jsi to udělala za nás oba,“ namítl Cross.

„To nestačí. Musíš to zopakovat i ty. Ne mluvit o tom, o kolik je muž menší než jeho manželka. Pro lidi je to důležité. Vyjadřuješ soustrast jako osoba, ne jako policista. Dáš tím najevo, že jsi empatický, a já samozřejmě vím, že s tím máš potíže. Ale pokus se, prosím tě.“

„Už jsem si to zapsal,“ ujistil ji a zdvihl ruku, v níž držel notes.

„Ne, pokus se o to teď,“ trvala na svém.

„Jak to myslíš?“ zeptal se zmateně.

„Zkus to teď na mně.“

„Ale ty nejsi pozůstalá,“ protestoval.

„Georgi. Teď hned. Do toho,“ poručila.

Chvilku to zvažoval. Myslela to naprosto vážně, takže bylo pravděpodobné, že se nehnou z místa, dokud neudělá, co mu nakázala.

„Mrzí mě tvoje ztráta,“ zamumlal.

„Velmi mě mrzí vaše ztráta. Přidej tam ‚velmi‘.“

„Velmi mě mrzí vaše ztráta.“

„Ale koukej se na mě. Dívej se mi do očí.“

„Velmi mě mrzí vaše ztráta,“ opakoval.

„Už je to lepší. Ale ještě by to něco chtělo, já nevím. Větší důraz.“

„Velmi mě mrzí vaše ztráta,“ řekl. Nebylo to dokonalé, ale aspoň se snažil.

„Přesně takhle. Ještě jednou.“

„Ne.“

3

„Vloupání do domu, které se zvrtlo,“ prohlásil šéfinspektor Ben Carson autoritativním tónem, naznačujícím, že na tuhle možnost dosud nikdo jiný nepomyslel. Seděl v kanceláři s Otteyovou, Crossem a policejní vyšetřovatelkou Alice Mackenzieovou. Jen co Otteyová zaslechla, že Carson prohlašuje něco naprosto samozřejmého, okamžitě si pomyslela, že tohle vyšetřování rychle začalo probíhat typickým způsobem. Vůbec nešlo o to, že s ním v tomhle případě náhodou souhlasila. Carson měl jakousi nadpřirozenou schopnost ji popouzet a lézt jí na nervy.

„Tohle vyšetřování povedu,“ pokračoval šéfinspektor.

Otteyová na to nic neřekla. Měla pro to dva důvody. Za prvé šlo o to, že tenhle případ nepochybně vyvolá zájem médií, a instinkt jí napovídal, že k vedení vyšetřování povolají nějakého nadřízeného Bena Carsona. A za druhé neměla zapotřebí něco říkat, když vedle ní sedí její kolega. Ten taková prohlášení nikdy nenechá bez komentáře.

„Co vás k té myšlence vede?“ zeptal se Cross.

„No, je na mně, jak přidělím personál na případy, Georgi, jak dobře víte,“ zazněla odpověď.

„Že to byla loupež, která se zvrtla,“ dokončil větu Cross.

„To je zřejmé, ne?“ řekl Carson a okamžitě začal litovat, že při rozhovoru s Crossem použil tohle slovo na „z“. Otteyová se ušklíbla.

„Mohl byste se vyjádřit přesněji?“

„Ložnice byla vyrabovaná.“

„Komoda měla otevřenou jednu zásuvku,“ opravil ho Cross.

„A několik věcí chybí,“ prohlásil Carson s naprostou jistotou někoho, kdo je zvyklý vymýšlet si tvrzení za pochodu a vcelku mu to prochází. Cross nereagoval. „Nebo snad ne?“

„To jsme dosud nezjistili.“

„Jistě, ale můžeme předpokládat…“ A už se zase veze, pomyslela si Otteyová. Tahle dvě magická slova vyřčená krátce po sobě zaručeně Crosse vyprovokují. Copak se ten chlap nikdy nepoučí? Carson začal předstírat, že mu zavibroval telefon, a podíval se na imaginární esemesku.

„Tak jo. Musím jít. Dám dohromady tým a sejdeme se zítra hned ráno,“ řekl už cestou ven, očividně nadšený vyhlídkou na nový případ. Otteyové bylo jasné, že ho vnímá pouze jako další příležitost na kariérní postup.

Alice Mackenzieová si už stačila vydedukovat, že začátek vyšetřování pro ni bude hrát klíčovou roli. Byl to moment, kdy se jako policejní vyšetřovatelka bude muset vyznamenat. Pokud chce být v týmu spolu s Crossem a Otteyovou, musí pro to honem něco udělat. Najít si nějakou roli, mít nějakou úlohu.

„Myslím, že se mýlí,“ poznamenala cestou do Crossovy kanceláře, kam mířila i Otteyová. „Našla jsem si Peggy Framptonovou online. Byla velmi umíněná. Chci říct, že dokázala vyprovokovat hádku na prázdném internetovém fóru. Některým lidem se její rady ani trochu nezamlouvaly. Bylo to docela legrační. Z některých věcí, které tam lidem řekla, se dokonce staly memy.“

„Jak to mohla udělat, když bylo to fórum prázdné?“ podivil se Cross.

„O to Alice právě jde, Georgi. Podíváme se na její návštěvnost?“ Cross se tvářil zmateně. „Online,“ vysvětlila.

„Ano. Jenomže Marina říkala, že měla miliony sledujících,“ podotkl.

„To je pravda,“ přikývla Mackenzieová.

„Tak musela mít někoho, kdo jí pomáhal,“ pokračoval.

„Virtuálního asistenta,“ napadlo Mackenzieovou.

„Ne, skutečného člověka,“ odpověděl Cross.

„Ale to jsou skuteční lidé. Jenom se jim říká virtuální asistenti.“

„Tak ze všeho nejdřív toho asistenta najděte,“ nařídil Cross.

„Stoprocentně,“ vyhrkla Mackenzieová a honem odešla, než si to ti dva rozmyslí. Výborně, úkol splněn.

Udělala chybu, že tak spěchala, protože nezaslechla, jak se Cross obrátil k Otteyové a prohlásil: „Peggy Framptonová byla úmyslně zavražděna. Jsem si tím jistý.“

„Neměl jsi to před chvílí sdělit Carsonovi?“ zeptala se Otteyová.

„Řeknu mu to. Až budu mít nezvratný důkaz.“

„Chceš to tedy řešit jako vraždu, ale na tajňačku?“ Cross se díval nechápavě. „Aniž bys o tom někomu říkal,“ vysvětlila.

„Ano.“

„Co mi na tom místě činu ušlo?“ zeptala se.

„Ten koberec,“ prohlásil a šel si udělat šálek čaje.

4

Ve skutečném životě nepůsobil Luke Frampton zdaleka tak dominantním a autoritativním dojmem jako na fotografii na webových stránkách advokátní kanceláře. Otteyová si říkala, že být jeho klientkou, tenhle malý, drobný muž by v ní příliš důvěry nevzbuzoval. Na druhou stranu mu předešlého dne zemřela žena, a tak se cítila trochu provinile, že o něm má takové mínění. Podle webovek to vypadalo, že je poměrně úspěšný obhájce ve věcech trestních a pracoval na řadě ostře sledovaných případů u korunního soudu Old Bailey. Obhajoval obviněné v případech vraždy, znásilnění, pokusu o znásilnění. Podle všeho se ke klientům choval empaticky a měl smysl pro detaily. Nepředváděl se, ale když bylo zapotřebí, v soudní síni se rázně prosadil. Z webových stránek získala Otteyová pocit, že Luke Frampton není sice nějak zvlášť mimořádný, ale rozhodně spolehlivý právní zástupce.

Ubytoval se v hotelu v centru města a Cross s Otteyovou se s ním sešli na recepci.

„Proč bydlíte v hotelu?“ zeptal se ho Cross.

„Protože nemůžu domů.“

„A proč nejste u dcery? To by bylo určitě pohodlnější a příjemnější, ne?“

„Moje dcera je tady. Za chvilku sejde dolů. Chce, abych s ní odjel k nim domů. Bydlí v Cheltenhamu, což pro mě není právě příhodné.“

„A váš syn je stále pryč?“

„V téhle chvíli je na cestě zpátky z Portugalska. Abych k vám byl naprosto upřímný, radši bych teď byl sám. Ačkoli mi sem jedna za druhou přicházejí návštěvy z právní kanceláře a městské rady.“

„Vaše žena byla populární,“ poznamenala Otteyová.

„Dlouhou dobu pracovala v místní politice. Někteří ji milovali, jiní nenáviděli.“

„Nenáviděli?“ opakoval Cross, který se toho okamžitě chytil.

„To je příliš silné slovo. A abych odpověděl na vaši příští otázku – ne, stále nemám tušení, kdo by jí mohl ublížit.“

Cross pohlédl do svého notesu. „To nebyla moje další otázka. Kde jste byl předminulou noc? Sedmého?“

„V Londýně. Měl jsem tam případ.“

„A jméno toho případu?“

„R. v. Swinton. Dotyčného večera jsem večeřel ve svém klubu jménem The Garrick.“

„Večeřel jste sám?“

„Ano, sám. Klub ale nepochybně potvrdí mou přítomnost. Taky můžu najít účet, protože to byly cestovní výdaje.“ Crossovi se zamlouvalo, jak všechna fakta uvádí klidně a s doplňujícími údaji. Ale samozřejmě je právník a tohle pro něj není nic nového. Neobvyklá je pouze jeho osobní spojitost s případem.

„Je tohle vyšetřování vraždy?“

„Ne, to zatím ne,“ odpověděla Otteyová. „Dosud jsme se od patologa nedozvěděli oficiální příčinu smrti ani žádné další poznatky. Takže zatím nevíme.“

„Co je tedy účelem vaší návštěvy?“ zeptal se Frampton zdvořile.

„Zatímco čekáme, potřebujeme si udělat úplnější obrázek o vás a vaší manželce,“ odpověděla Otteyová.

„S největší pravděpodobností to ale bylo vloupání, z něhož byl pachatel vyrušen, a tak mělo tragické následky,“ prohlásil Luke Frampton téměř s nadějí v hlase. Jako by jakákoli jiná alternativa byla tak strašlivá, že o ní nedokázal ani uvažovat.

„Je to možné, ale dosud to nemůžeme s určitostí říct.“

V tom okamžiku k jejich stolu přišla mladá žena něco ke třicítce. Byla oblečená elegantně, ale poněkud konzervativně, možná na svůj věk trochu usedle.

„Tady je. To je Sasha, moje dcera. Sasho, tohle jsou detektivové, kteří prověřují maminčinu smrt,“ řekl Frampton a mladá žena se zdvořile usmála.

„Jak jsi spal, tati?“

„No, asi jak by se dalo čekat.“

„Už jsi snídal?“

„Ještě jsem neměl příležitost.“

„Potřebujete od nás ještě něco?“ obrátila pozornost ke dvěma detektivům.

„Ne, to je v podstatě vše. Jenom jsme si chtěli promluvit s vaším otcem a ujistit se, že je v pořádku. Jak dlouho zůstanete v Bristolu?“

„Odjíždím dneska odpoledne. Zítra musím být v ordinaci a už takhle nám jeden doktor chybí. Vezmu ale tátu s sebou, pokud se mi podaří ho přesvědčit.“

„My vlastně ještě potřebujeme, aby pan Frampton přišel do vašeho domu a pokusil se zjistit, jestli něco nechybí. Možná byste to mohli udělat ještě předtím, než odjedete?“

„Samozřejmě. Dejte nám vědět, kdy se vám to hodí. Tak pojď, tati, dáš si něco k jídlu.“

Cross si všiml, jak má Sasha okamžitě situaci pod kontrolou. Uvažoval, jestli byla v tomhle ohledu spíš po matce, protože mu připadalo, že je mnohem ráznější než otec.

„Ještě jedna věc, než odejdete,“ zarazil je Cross. „Tu noc, kdy byla vaše žena zavražděna. Kde předtím byla?“

„Na radnici,“ odpověděla Sasha.

„Proč?“

„Jednání o územním plánu. Vedla kampaň namířenou proti výstavbě v přístavu.“

„Už se to táhlo celé roky, začalo to v době, kdy byla starostkou. Stavěla se proti tomu velice odhodlaně a zapáleně,“ dodal Frampton.

„Je to tragická ironie,“ prohlásila Sasha. „Toho večera vyhrála v kritickém hlasování. Prakticky už to měla jisté.“

„To je pravda,“ souhlasil Frampton tiše.

Toho dne odpoledne se vrátili do domu Framptonových spolu s Lukem a jeho dcerou. Místo činu bylo stále ještě zapečetěno. U dveří stál uniformovaný policista. Otteyová podala Lukeovi návleky na boty a Cross si přinesl vlastní. Dovnitř šli pouze Cross a Luke, ačkoli Sasha trvala na tom, že musí jít s otcem, aby mu poskytla morální podporu. Vypadalo to, že je sebejistá a zvyklá všechno zařídit. Crossovi připadala jako někdo, kdo převezme nad situací kontrolu, ať je to zapotřebí, nebo ne. Vybavil se mu výraz „modrá punčocha“, ale okamžitě si pomyslel, že tohle označení pro feministky člověk už dneska tak často neslyší.

Lukeovi se očividně nechtělo vejít do ložnice.

„Nic znepokojivého tam neuvidíte, pane Framptone. Jen potřebuju, abyste se podíval do té rozházené zásuvky a zjistil, co chybí, pokud tedy něco bude chybět.“

„Jistě, samozřejmě. Já jen, že…“ Usoudil, že už to nemusí dál vysvětlovat, a vešel do místnosti. Do ložnice, která už pro něj nikdy nebude stejná jako dřív. Do ložnice, kde už možná nikdy spát nebude. Mnoho pozůstalých rodin dům prodá a odstěhuje se jinam, pokud byl v jejich domově zabit blízký člověk. Nebo nevstoupí na silnici, kde našli tělo někoho, koho znali. Nebo se budou navždy vyhýbat celému městu.

Zakrvácený koberec, na němž předtím leželo tělo Peggy Framptonové, byl zcela zakrytý. Kráčeli přes něj po silných plastových čtvercích, které Swift rozmístil tak pečlivě, jako kdyby to byly kameny, přes něž je třeba přejít rybník plný piraň. Luke prohlédl zásuvku. Skrývala se v ní nepořádná sbírka šperků, gumiček na vlasy, make-upu, reklamních vzorků parfému a hedvábných šátků. Vypadalo to, že už se šuplíkem někdo prohraboval. Pár věcí se válelo po zemi.

„Těžko říct. Myslím, že některé věci se ztratily. Někdo to rozhodně prohlížel, protože takhle přeházené to nikdy nebylo. Obávám se ale, že přesněji to určit nedokážu.“

„Nespěchejte a víc se snažte,“ zareagoval Cross. Luke na něj pohlédl, překvapený neoblomným tónem jeho žádosti. Nicméně se beze slova ještě jednou vrátil k obsahu zásuvky, ale vyzařovala z něj neochota dítěte, které rodiče požádali, ať hledá dál něco, co je podle jeho názoru definitivně ztracené.

„Tohle jsou věci, které používala dennodenně. Řekl bych ale, že možná chybí diamantový náramek a perlový náhrdelník.“

Cross nahlédl do desek a vytáhl z nich pár fotografií. „Tenhle diamantový náramek?“

Frampton se na jednu podíval. Prudce se nadechl, když uviděl neživé zápěstí své manželky.

„Ano,“ vypravil ze sebe staženým hrdlem.

„A tenhle perlový náhrdelník?“ Následovala další fotografie. Při pohledu na manželčin krk se Luke Frampton zhroutil.

„Ano,“ zašeptal v slzách.

„Napadá vás ještě něco jiného, co se mohlo ztratit?“ pokračoval Cross. Byl si vědom toho, že muž je rozrušený, ale nedokázal tón svého hlasu přizpůsobit tak, aby z něj zazníval soucit.

„Možná. Vlastně jsem si jistý, že ano. Ale v téhle chvíli to nedokážu s určitostí říct.“

Vyšli ven, kde stále čekala Sasha. Cross si všiml alarmu na přední zdi domu. „Víme, jestli se bezpečnostní zařízení spustilo?“ zeptal se Otteyové.

„Ne. Pane Framptone, je váš alarm centrálně monitorovaný, případně napojený na policii?“

„Je. Ano. To je dobrá poznámka. Pokud vím, tak se alarm nespustil. Dostanu upozornění esemeskou, pokud policie vstoupí do objektu.“

„A byl systém určitě zapnutý?“

„Měl být,“ prohlásil Frampton a na okamžik se zamyslel. Pak svěsil ramena, protože si něco uvědomil.

„Marina. Někdy zapomene. V minulosti jsme o tom mluvili. To je nepříjemné. Měla odcházet z domu jako poslední.“

„Měli bychom se jí na to zeptat.“

„Ach jo, ale bude se cítit hrozně, jestli alarm nezapnula.“

„Máte na ni číslo?“ požádala Otteyová.

„Co je za den?“ zeptal se Frampton.

„Středa.“

„Tak by měla být vedle u sousedů. Ve středu a v pátek pracuje u Joanny.“

Při pohledu na Sashu stojící na prahu Joannina domu se Marina okamžitě rozplakala. Sasha honem vběhla dovnitř a uklízečku objala. Když ji po chvíli pustila, Cross se chystal něco říct, ale Luke Frampton ho předběhl.

„Marino, potřebuju se vás na něco zeptat a chci, abyste mi odpověděla po pravdě,“ prohlásil a z jeho slov vyplývalo, že by mohla být v pokušení hned od samého začátku lhát.

„Dobře,“ odpověděla, vědoma si podtónu jeho slov. Obávala se, že ji nepochybně čeká něco nepříjemného.

„Chci, abyste mi odpověděla zcela pravdivě,“ zdůraznil ještě jednou.

Zatvářila se trochu ublíženě. „Vždycky říkám pravdu.“

„Samozřejmě že ano,“ ubezpečil ji. „Za těchto složitých okolností bych však měl pochopení.“

„Pochopení pro co? Že budu lhát? Proč bych měla lhát?“ Vrhla prosebný pohled na Sashu.

„Něco takového vůbec nenaznačuju. Ale předevčírem, když jste dokončila práci a odcházela – zapnula jste alarm?“

„Ano, vždycky zapnu alarm.“

„Jste si jistá?“

„Naprosto jistá.“

„Protože o tomhle jsme v minulosti hovořili, že?“ Zadívala se na detektivy a snažila se zjistit, jestli ji čekají nějaké trable. „Marino?“

„Ano.“

„Protože jste párkrát zapomněla. Není to snad pravda?“

„Ano, ale potom už ne.“

„Jenomže jsme o tom museli mluvit při několika příležitostech, že? Nebudeme vám kvůli tomu dělat potíže, ale jestli chceme zjistit, co se Peggy stalo, je důležité, abychom znali všechny podrobnosti.“ Mluvil potichu a vyptával se jí mírným tónem, v němž nebyl sebemenší náznak výtky či pokárání.

„Ano.“

„Tak je tedy možné, že jste zapomněla?“

Na vteřinku zaváhala. „Ne.“

„Není to možné?“

„Ne.“

„Všichni na různé věci zapomínáme, Marino. Minulý týden jsem jednoho dne dorazil k soudu, a když jsem se v šatně převlékl do taláru, musel jsem se v jedné chvíli přesvědčit, že mám s sebou kufřík. Byl jsem si jistý, že ano, jenomže jsem si nevzpomínal, že jsem ho skutečně přinesl, protože to dělám automaticky. Ale úplně jsem zapomněl, že jsem ho bral do ruky.“

„Myslím, že si je jistá, že alarm nastavila, tati.“

„Marino, rád bych, abyste mi přesně popsala všechno, co se stalo, když jste předevčírem z domu odcházela.“

Jeho dcera naznačila, že Marina už tuhle otázku několikrát zodpověděla, Luke Frampton však nepřestával mírným hlasem sondovat a působil dojmem, že jde o naprosto rozumné vyšetřování. Díky zdvořilému tónu jeho vyptávání se zdálo, že Marina se vůbec nesnaží vyjít vstříc. Takový je zřejmě u soudu, pomyslel si Cross. Mírný, slušný a vytrvalý, dokud nedostane odpověď, s níž je spokojený.

„Umyla jsem po sobě šálek – vždycky si dávám čaj. Paní Framptonová říkala, že to je v pořádku. Nechala jsem ho vedle dřezu. Ze šatny jsem si vzala kabát a šálu, nastavila alarm a odešla.“

„A co kabelka? Kde byla?“

„Vzala jsem si ji, když jsem si brala kabát.“

„Proč jste to nezmínila?“

„Nevím. Zapomněla jsem na to.“

„Zapomněla jste. Stane se to snadno, že? Člověk zapomene na něco, co je součástí denní rutiny. Zautomatizuje se to natolik, že na to může zapomenout.“

„To asi ano.“

„Jste si tedy naprosto jistá, na sto procent jistá, že jste alarm nastavila? Pamatujete si úplně přesně, jak jste to dělala?“

Zaváhala a snažila se si to v duchu představit.

„Myslím, že ano. Nejsem si jistá.“

„Nejste si jistá?“

„Nedokážu si to přesně vybavit. Je to věc, kterou dělám automaticky. Myslím, že jsem ten alarm nastavila.“

Frampton chvíli počkal, jako by byl u soudu a čekal, až to porotě dojde. „Myslíte si, že jste to udělala, ale to znamená, že je možné, že jste alarm nenastavila. Já myslím, že jste to neudělala, ale nic se neděje, Marino. Vysvětluje to však, proč se nespustil.“

„Moc mě to mrzí.“

„To je v pořádku. Nemohla jste vědět, co se stane.“

„Jestli jsem to ale neudělala, tak paní Framptonová…“ Zhroutila se, jak na ni dolehla představa, že to všechno je její vina.

„Myslím, že kdybych se někdy ocitla před soudem, přála bych si, aby mě obhajoval on,“ prohlásila Otteyová cestou zpátky na oddělení vražd.

„Proč bys byla u soudu?“ zeptal se Cross.

„Je to jen takový postřeh, Georgi.“

„Ale Frampton je přece obhájce ve věcech trestních, tak co by proboha dělal u soudu jako tvůj advokát?“

„Je jako ta želva z bajky o zajíci a želvě,“ pokračovala a vůbec nebrala na vědomí jeho otázku. „Pomalu porotu přesvědčuje tak, že si toho její členové vůbec nevšimnou, a nakonec získá pro svého klienta verdikt, jaký si přál.“

„Proč myslíš, že není u Královského soudu?“ napadlo Crosse.

„Třeba o to nestál,“ odpověděla.

„Každý právník by chtěl být členem Královského soudu. Druhá věc samozřejmě je, jestli to přizná, nebo ne.“

„Každý to chtít nemusí.“

„Zvedne se jim honorář. U soudu můžou nosit hedvábný talár. Je to otázka statusu.“

„Mnoho z nich to zpočátku těžko zvládá. Přecení se.“

„Trochu jsem si Lukea Framptona proklepl,“ pokračoval Cross.

„No tak proč ses mě ptal, když jsi už stejně znal odpověď?“ zeptala se popuzeně. Nesnášela, když tohle její kolega dělal. Měla vždycky pocit, že ji podrobuje nějakému testu. Cross sáhl do kapsy pro svůj nepostradatelný notýsek.

„Byla to řečnická otázka,“ vysvětlil.

„A já myslela, že už jsme si je zakázali,“ namítla.

„Zakázali? Kdy?“

„To je jedno.“

„Tak dobře, podíval jsem se do různých právnických časopisů z doby, kdy by se mohl ucházet o hedvábný talár. Tvrdil v nich, že je to zastaralá představa, že jde hlavně o politickou pozici, že se zbytečně zdůrazňuje hierarchie a vůbec se nehledí na zásluhy. Řekl, cituji: ‚Je to hra, kterou jsem se rozhodl nehrát.‘“

„To řekl hezky,“ podotkla Otteyová.

„Tomu názoru se ale mnozí vysmívali.“

„Pravděpodobně členové Královského soudu,“ usoudila.

„Přesně tak, a předpokládám, že také ti, kteří se tam chtěli dostat. Mnozí však s jeho názorem souhlasili. Byla to vítaná myšlenka v mnoha koutech právnického světa, dokonce ji podporovali i mnozí členové Královského soudu a soudci, kteří měli pocit, že v moderním světě je zapotřebí změnit obraz práva a v určitém ohledu i toho, jak funguje. ‚Nejsem hvězda mezi advokáty,‘ tvrdil dál Frampton. ‚Ale myslím, že dělám věci řádně a s nadšením. S nadšením pro řádnou a důkladnou práci, jestli to tak mohu říct. Myslím, že justice je základním pilířem naší společnosti, který je často podceňován a považován za samozřejmost. Budu za ni bojovat při jakékoli příležitosti, která se mi naskytne. Jde mi o to, aby spravedlnost zvítězila. Nejsem právníkem kvůli osobnímu zisku, ani netoužím uspokojit nějaké osobní ambice. Dělám právo, abych sloužil ostatním, ne abych posloužil sobě.‘“

„Nemyslela bych si, že budeš jeho názory schvalovat, Georgi.“

„No, v zásadě jsem pro. Jedna věc však je to říkat, a úplně něco jiného je se tou myšlenkou skutečně řídit.“

5

„Detektiv seržant Cross,“ ohlásil se následujícího rána jako obvykle a nakráčel do márnice s policejním průkazem v ruce tak, aby ho všichni viděli.

„Clare Hawkinsová, patoložka,“ odpověděla žena u stolu a pozdvihla skalpel jako průkaz totožnosti, kdyby snad někdo potřeboval dodatečnou identifikaci.

„Já vím, kdo jste,“ zareagoval překvapeně.

„Nápodobně.“

„Co jako nápodobně?“

„I já vím, kdo jste.“

„Je nutné, abych prokázal svou totožnost.“

„Pokaždé když sem přijdete? To říká kdo?“

To ho zarazilo. Po pravdě si nebyl jistý, kdo to za těchto okolností vyžaduje, a vlastně nevěděl, jestli je to vůbec nutné. Prostě se z toho stala součást jeho rutiny. Změnil tedy téma hovoru tak rychle a věcně, jak jen to šlo.

„Určila jste příčinu smrti?“

„Nezvratně ne.“

„Rána do hlavy?“

„Možná.“

„Způsobená?“

„Dosti těžkým, zaobleným, pravděpodobně hladkým předmětem.“

„Jako třeba relativně těžkým skleněným těžítkem?“

Na okamžik se zamyslela. „Ano, to by mohlo odpovídat.“

„Ještě něco?“ zeptal se.

„Dosud ne, ale se vší pravděpodobností byla zavražděna,“ prohlásila a okamžitě toho litovala.

„Pravděpodobnost mi není k ničemu,“ utrousil Cross a obrátil se k odchodu.

Clare se za ním dívala a poznamenala směrem ke své asistentce: „Zrovna když člověk dospěje do bodu, kdy by bylo možné si ho oblíbit, udělá tohle.“

„Co?“

„Nasere tě tak, jak to dokáže jen on.“

V tom okamžiku vešel Cross zpátky do místnosti. Clare napadlo, že ji možná slyšel. Neřekl však nic a natáhl k ní ruku se svým telefonem.

„Rád bych znal váš názor,“ prohlásil. Pohlédla na displej. Byl na něm snímek z místa činu, na němž zachytil hlavu Peggy Framptonové. „Čeho si na té fotografii všimnete?“

Clare si ji důkladně prohlédla. Tyhle situace s Crossem nesnášela, protože skutečnost, že se jí ptá, znamená, že už zná odpověď. Zoufale se tedy snažila přijít na řešení.

„Předpokládám, že hledáte něco přítomného na snímku, ale víc by vám pomohlo, kdybyste uvažovala o něčem, co tam není,“ naznačil Cross.

Věděla, že ji nepopichuje. To on nikdy nedělal. Z jakéhosi neznámého důvodu jí to nezamýšlel prozradit, ale skutečně chtěl, aby to objevila sama. Citlivějšímu člověku mohl třeba připadat Crossův přístup poněkud povýšený, ale byla na detektiva zvyklá a považovala to za pobídku, aby se podívala pečlivěji. A pak si toho všimla. Lépe řečeno si všimla, že to tam není.

„Na koberci není žádná vdechnutá krev z nosu či úst oběti,“ řekla.

„Přesně tak.“

„Budu muset prověřit, jestli je krev v průdušnici a nosních průchodech. Očekávám, že ji tam najdu,“ přemýšlela dál nahlas.

„A pokud tam krev nebude?“ zajímalo Crosse.

„Pak to bude znamenat, že jí bylo zabráněno v dýchání okamžitě poté, co utrpěla úder do hlavy,“ zněla odpověď.

„Otázka ale zní jak?“ pronesl, vzal si zpátky telefon a znovu odešel. Clare se na chvilku zamyslela a pak pohlédla na svou asistentku.

„A proto ho nakonec snášíme, a jestli mám být zcela upřímná, máme ho rádi – jenom maličko a navzdory všemu, co nám provádí.“

6

Otteyová vešla na oddělení a téměř zalapala po dechu, když viděla, jaký se tam shromáždil obrovský tým. Nemohla uvěřit tomu množství lidí v místnosti – muselo jich tam být rozhodně přes čtyřicet. Jak je tohle možné, když v předchozích měsících u ostatních případů bojovali s nedostatkem pracovních sil? Pokaždé se jim dostalo výmluvy na „chybějící personál“. Na druhou stranu jim to usnadní práci. Všimla si, že Cross v místnosti chybí, což ji naštvalo, protože netušila, kde je. Věděla, že se její kolega zásadně neopožďuje. Jako obvykle to tedy znamená, že někam šel a buď jí zapomněl říct, aby se k němu připojila, nebo ji úmyslně nepozval. Někdy spolu hráli tuhle hru, jenomže dneska udělal Cross první tah a měl tedy výhodu.

Do místnosti vstoupil Carson a netvářil se ani trochu šťastně. Za ním se objevil policejní náčelník Simon Pringle, následován ženou něco ke čtyřicítce, jíž na ramena splývala záviděníhodná hříva černých vlasů. Otteyová neměla tušení, kdo to je. Nejspíš někdo z oddělení PR, usoudila. Na tohle vyšetřování se bude upírat množství očí. Všichni vstali, když do místnosti vstoupil ředitel.

„Posaďte se,“ začal. „Peggy Framptonová, šedesát dva, manželka, matka dvou dětí a bývalá starostka Bristolu. Svůj život zasvětila tomuto městu a v poslední době lidem široko daleko na internetu. Velmi dobře jsem ji znal. Vždycky se policejního sboru zastávala a podporovala nás. Několik let zasedala v policejní komisi. Dělala pro nás, co jen mohla, a my jí to oplatíme a zjistíme, kdo ji zabil. Rád bych věřil, že se tomuto případu budeme věnovat stejně jako těm ostatním. Na druhou stranu nedovolím, aby si někdo myslel, že mu projde, když něco takového provede některému z našich lidí. Protože to ona pro mě byla. Byla jednou z nás. Rád bych vás požádal o minutu ticha věnovanou zamyšlení nad dobře prožitým životem, než se pustíme do pátrání po tom hajzlovi.“

Tohle bylo rozhodně něco nového. Alice ohromilo, že náčelník projevuje takový zájem, ještě než se stačili pořádně pustit do vyšetřování. Otteyová se stále snažila přijít na to, kdo je ta žena po náčelníkově levici. To kvůli ní vypadá šéfinspektor Carson tak zdrceně? Ukradla mu snad případ, díky němuž měl příležitost objevit se ne pouze v náčelníkově zorném poli, ale přímo v ohnisku jeho pohledu?

„Rád bych vám představil vrchní komisařku Heather Matthewsovou, která bude tomuto vyšetřování velet. V žádném případě to nevrhá špatné světlo na šéfinspektora Carsona.“ Což přirozeně všechny v místnosti přimělo k přesvědčení, že je to přesně naopak. „Jde prostě jen o to, že tady na oddělení vražd má obrovské množství případů, které je nutno řešit. V případu Framptonová bude zástupcem hlavního vyšetřovatele. Heather pracovala na různých odděleních: na mravnostním, na ochraně dětí, na drogovém a na oddělení závažných trestných činů. Pochází z Manchesteru, ale to jí nebudeme zazlívat. Jsme rádi, že přesídlila do Bristolu a po studiu na zdejší univerzitě se rozhodla dát k naší policii.“

Instinkt tedy Otteyové napovídal správně. Nejvyšší šéfové považovali případ za natolik důležitý, že odsunuli Carsona a případ přidělili policistce s vyšší hodností. Nic o Matthewsové nevěděla, ale musela si zřejmě vést velice dobře, když v relativně mladém věku měla takovou šarži. Rovněž fakt, že vyšetřování povede někdo jiný než Carson, se dal sám o sobě považovat za dobrý výsledek. Teď si vyčítala svou původní domněnku, že Matthewsová jakožto žena musí pracovat v tiskovém oddělení.

„Případ bude nepochybně přitahovat značnou mediální pozornost, tak prosím postupujte diskrétně. Veškerá prohlášení pro média a tiskové konference bude mít na starosti náčelník osobně. Tak jo, dáme se do toho.“

Všichni vstávali, vraceli židle tam, odkud je vzali, a povídali si o svých úkolech.

„Jistě, samozřejmě. Tudy,“ zamumlal honem.

„George a Josie, že?“

„George…“