Přeložil Martin Urban

WE USED TO LIVE HERE

Copyright © 2024 by Marcus Kliewer

Translation © Martin Urban, 2025

ISBN 978-80-284-0747-6

Věnováno čtenářům z komunity

NoSleep na Redditu

MAPA STARÉHO DOMU

-/./-.

CIZÁCI

Jedné chladné páteční noci zazvonili bez ohlášení u dveří.

Neznámí lidé na prahu domu Eve Palmerové se zdáli celkem neškodní. Jenže Eve bývá vždycky obezřetná, proto vykukovala skrz žaluzie a zvažovala, jestli má jít otevřít. Pět členů rodiny ze střední společenské třídy na sobě mělo zimní kabáty. Eve odhadovala, že rodičům musí být něco málo přes čtyřicet. Otec byl vysoké postavy, se širokými rameny a výraznou čelistí. Matka drobná, světlovlasá, s chladně modrýma očima a s křížkem na řetízku kolem krku. Tři děti mezi nimi byly seřazené podle výšky – jedna dívka a dva chlapci. Celkem vzato všichni působili dojmem, že si po nedělní mši rádi zajdou na brunch do restaurace Applebee’s. Takový typ lidí Eve znala víc než dobře.

Jelikož dospěla k názoru, že nepředstavují vážnou hrozbu, otevřela jim.

„Dobrý den, slečno.“ Otec se usmál. „Omlouváme se, že vás obtěžujeme takhle pozdě. Totiž… já jsem v tomhle domě vyrůstal…“

„Aha, ehm, no tedy,“ blekotala Eve.

„Prostě jsme projížděli kolem, tak jsme si řekli, že bychom se mohli stavit.“

Očekával snad, že je Eve pozve dál? To bylo to poslední, co by chtěla udělat. Její přítelkyně Charlie se má vrátit každou minutu, chtěly spolu strávit večer: dojíst zbytek kuřete, zahrát si scrabble a u toho popíjet. Do takového programu cizí rodinka potulující se kolem moc nezapadala…

„Otec tu vyrůstal,“ prohlásila dívka pyšně. Očividně byla z rodiny nejmladší, nanejvýš sedmiletá. V rukou svírala zářivě zelenou propisku a zápisník s motivem dětského pořadu Hádanky s Blue.

„Vždyť jí to právě řek,“ odfrknul jeden z předpubertálních bratrů. Tenhle byl na svůj věk vysoký a stejně jako matka měl chladné modré oči a platinově blond vlasy.

Otec jejich brebentění ignoroval a pokračoval: „Vím, že je to jak blesk z čistého nebe… ale napadlo mě, jestli bych tady nemohl děcka rychle provést? Abych jim ukázal, kde táta vyrůstal.“

Eve zaváhala. „Tady v domě?“

„Byla by to jen rychlá obhlídka,“ vysvětloval otec. „Tedy pokud to není problém. Stačí nám nějakých deset patnáct minut. Maximálně.“

Eve se dívala někam za něj, žádost zvažovala.

Jak přes zahrádku pomalu vanul horský větřík a otíral se jí o obličej, ozývalo se z okolního lesa praskání a vrzání stromů. Byl studený večer – panoval takový ten typ chladu, který se zanoří pod kůži, chvíli nic nedělá a pak začne škrábat po kostech jako křída po tabuli. Tady venku už zima číhala v přítmí, ale první sníh měl teprve napadnout.

Právě v tu chvíli cosi, anebo spíš absence čehosi, upoutalo Evinu pozornost. Nikde neviděla žádné auto. Nestálo vedle staré potlučené kůlny u okraje lesa. Nestálo pod pergolou v místech, kde ojíněný trávník přecházel ve štěrk. Zahleděla se na dlouhou vinutou příjezdovou cestu. Nic. Což bylo poněkud podivné vhledem k chladnému počasí a skutečnosti, že se nacházeli v takovém zapadákově. Hlavou jí prolétla bizarní představa rodinky, jak ruku v ruce vychází zpoza tmavnoucí hradby stromů.

„Kde máte auto?“ zeptala se Eve.

„Prosím?“

„Auto?“ zopakovala. „Nikde ho nevidím.“

„Jo tak,“ vzpamatoval se otec, „stojí o kus dál.“

Eve nejistě zamrkala.

„Původně jsme chtěli vyjet až sem nahoru,“ vysvětloval. „Ale svah je moc prudký a zledovatělý. Tak jsme radši šli pěšky.“

„No ale je to docela štreka.“

Skoro pět minut po svých.

Zatímco s ní otec rodiny mluvil, všimla si, že má kostkovanou látku kabátu špinavou od hlíny. Její soustředěnost zejména ve vypjatých chvílích často rozptylovaly nesouvisející podrobnosti. Říkala tomu „porouchaný šestý smysl“. Její pozornost upoutala třeba náhodná skvrna na druhé straně místnosti. Kap-kap-kapající kohoutek jí připadal hlučnější než osoba, která něco říkala hned vedle ní. Eve se něco takového těžko vysvětlovalo. Asi nejlépe by to vystihla takhle: „Představte si, že několikrát za den nedokážete v jednu chvíli ignorovat jedinou věc, která se ve vaší blízkosti nachází.“ Netřeba zmiňovat, že moc nezvládala večírky.

„Šlo by to?“ vkradl se jí do vnímání hlas otce rodinky.

Naklonila hlavu ke straně. Předchozí otázku neslyšela.

„Naprosto pochopíme,“ vysvětloval, „pokud odmítnete, abychom se tu porozhlédli. Nijak na vás netlačíme.“

Eve se nervózně zasmála, což mluvilo samo za sebe. „No, je mi líto… já… ani nevím,“ koktala. „Jsme stále v procesu stěhování a… musela bych zavolat a zeptat se…?“

„Žádný problém,“ řekl.

Samozřejmě že mentálně vyrovnaný jedinec by to prostě odmítl. Ale sebedestruktivní touha vycházet lidem vstříc patřila k dalším z Eviných hojných osobnostních podivností. Měla chorobný strach někoho zklamat, třeba i naprosto cizí lidi, a dokonce i ty, které neměla ráda. V průběhu let přišla na laciný trik, jak se tomu vyhnout. Interně tomu říkala zahrát kartu „Proberu to s Charlie“. Stala se z toho pro ni jakási mantra, pomocí které se vyhýbala konfliktům. Takhle už Eve nikdy nemusela říkat ne, protože to za ni dělala její přítelkyně. Pro Charlie zpočátku nebyl problém různé požadavky odmítat – vlastně si to docela užívala. Ale po nějaké době začala Eve povzbuzovat, aby se prosazovala trochu víc sama. „Nejlepší způsob, jak překonat strach, je, když se problému vystavíš dobrovolně,“ říkávala často Charlie. Eve to chápala a snažila se, jenže…

„Hned… Hned jsem zpátky.“ Eve už začala zavírat dveře, když se otec rodinky ozval: „Pardon, ale nemohli bychom počkat v hale? Venku je hrozná zima.“

Eve otevřela ústa, opět zaváhala.

„Slibujeme, že vám to tu nepodpálíme,“ zažertoval.

Pokusila se o úsměv. „Jo, jo. V pohodě.“

„Opravdu moc děkujeme. Zůstaneme hned za dveřmi.“ Pokynul rodině, aby šla dovnitř, a chlapce napomenul, aby na nic nesahali. Eve sledovala, jak ti cizinci jeden po druhém vcházejí do jejího domova. Ozvalo se vzdálené zvonění poplašného zařízení jejího podvědomí. Matně si vybavila různé historky. O cizích lidech, kteří se objeví před vaším domem, tvrdí, že tam kdysi bydleli, a žádají, jestli se u vás můžou porozhlédnout. Ve chvíli, kdy nic netušící oběť přestane být ostražitá – loupež, mučení, vražda. I když… nikdy neslyšela o tom, že by se takoví lidé vydávali za členy jedné rodiny, včetně dětí a tak, ale…

Všechno je jednou poprvé, nebo ne?

Začalo ji tížit něco, co číhalo v nejhlubších a nejtemnějších zákoutích její mysli. Sotva slyšitelný hlas, který ji provázel ještě déle než ten porouchaný šestý smysl. Říkal: „Cokoli, co se může pokazit, pokazí se,“ a byl tak důvěrně známý, že mu dokonce přisoudila obličej a jméno Mo. Před více než deseti lety jí jeden terapeut v dobré víře navrhl, aby ten děsivý hlas v hlavě odzbrojila tím, že ho bude personifikovat. „Udělejte z toho něco neškodného, co důvěrně znáte,“ radil jí. A tak si ten hlas Eve představovala jako svou oblíbenou, ale dávno ztracenou hračku z dětství jménem Mo.

Mo býval opičák s očima šílence a s činely. Nebyl to ovšem ten ikonický „veselý šimpanz“, který hned každého napadne. Ne, Mo byl jen lacinou imitací té klasické hračky. Měl světlounce šedou srst místo hnědé. A namísto důvěrně známé žluté vestičky a červeno-bíle pruhovaných kalhot byl oděný do nevkusných plstěných modráků a na hlavě měl roztřepený slamák děravý jako řešeto. Byl to „šimpanz z balíkova“, jak hračku nazval Evin otec.

Činely „veselého šimpanze“ totiž byly z mosazi, kdežto Mo je měl z laciného lámavého plastu. Po zapnutí hračky vydávaly zoufale fádní klapavý zvuk. Asi jako když se v autě rozbije blinkr: cvak-cvak, cvak-cvak, cvak. A po bouchnutí do hlavy se opičákovi otevřela pusa, zavřela, otevřela, zavřela, přičemž odhaloval příliš velké řezáky a krvavě rudé dásně. Většina lidí považovala Moa za děsivého, ale když byla Eve ještě dítě, byl její zdaleka nejoblíbenější hračkou. Možná proto, že jí bylo svým způsobem opičáka líto – všichni mu totiž vymýšleli hanlivé přezdívky. Bez ohledu na to malá Eve večer neusnula, pokud ho nedržela v náruči.

A teď, po všech těch letech, se Mo, „šimpanz z balíkova“ s šílenýma očima, stal navždy hlasem její paranoie. Paranoie, která teď gradovala, když se rodina tísnila v hale u dveří.

Jakmile je pustíš dovnitř, šeptal Mo, už nikdy neodejdou.

„Za vteřinku jsem zpátky,“ řekla Eve a ignorovala opičákův absurdní komentář. Zaplula do obýváku, vytáhla z kapsy mobil a zavolala Charlie.

Ozvalo se trojí vyzvánění, pak: „Haló?“

„Ahoj, Charlie, já –“

„Dobrý den, dovolali jste se Charlie. Můžete zanechat vzkaz, nebo taky ne.“

Následovalo pípnutí.

Eve zlostně zavrčela. Nebylo to poprvé, co na ten hloupý trik skočila. Charlie nechávala uvítací vzkaz v hlasové schránce beze změny už od střední školy, kam chodila dávno před tím, než se seznámily. Každopádně touhle dobou patrně stále prodlévala ve městě a vybírala pití na večer. A nejspíš měla vypnuté zvonění. Eve teď bude muset rodinu odmítnout sama. Měla to udělat hned. Proč musí vždycky všechno tak protahovat? Dostává se tím akorát do větších rozpaků. Možná by mohla té rodině zalhat, že Charlie řekla ne, ale…

Nejlepší způsob, jak překonat strach, je, když se problému vystavíš dobrovolně. Eve zněl v hlavě racionální hlas přítelkyně coby protipól k hlasu hračky. Čím častěji budeš sama sobě klást překážky, tím snáz to překonáš.

Charlie – nebo spíš Evina představa o ní – měla pravdu. S nově nalezeným odhodláním se vrátila do haly. Jenže když k ní otec rodiny nadějně zvedl hlavu, celé odhodlání šlo do kopru, a tak se rozhodla zahrát tu kartu s Charlie. „Podívejte, ehm, moje přítelkyně říká, že dnes večer ne…“

K jejímu překvapení nikdo na zmínku o „přítelkyni“ nezareagoval. Ani mrknutím oka. Trochu očekávala, že matka s křížkem na krku zalapá po dechu a zacpe dětem uši, jenže ta žena jen přešlápla na místě.

„Je mi líto,“ pokračovala Eve. „My jen… Musíme toho ještě hodně…“

„Už nic neříkejte.“ Otec prudce zvedl ruce nad hlavu na znamení, že to vzdává. „Opravdu jsme vás přepadli bez ohlášení.“ Sáhl do kapsy kabátu a vytáhl vizitku. „Je tam uvedený můj e-mail.“ Podal kartičku Eve. „Pokud s tím nemáte problém, napište mi. Můžeme se domluvit předem, než zase příště pojedeme kolem, ale samozřejmě to nijak nespěchá.“

Eve si prohlížela vizitku. Vybledlá zelená písmena hlásala: „Faustův fotolab.“ Pod nápisem bylo logo stromku, který měl na jedné straně listí, na druhé jen holé tenké větvičky.

Muž o krok ustoupil. „Měli bychom projíždět kolem zase za rok, možná za dva. Ale opakuji, nespěchá to.“

„Omlouvám se,“ řekla Eve. „Prostě na to teď není nejvhodnější doba. Je mi líto.“

Otec zavrtěl hlavou. „Netřeba se omlouvat. To my jsme podivíni, kteří se vám zčistajasna objevili u dveří.“ Otočil se k rodině. „Tak jo, bando, odchod.“ Otevřel dveře a pokynul ostatním, ať vyjdou na zápraží.

Matce se podle všeho ulevilo. A chlapci nakonec vypadali, že se jich to ani netýká. Zato dcera měla čím dál zasmušilejší výraz, jako by nesměla vkročit do samotného Disneylandu. Když ostatní členové rodiny vyrazili na cestu, ještě postávala nečinně ve dveřích a s toužebným pohledem v zelených očích zvedala hlavu ke starému domu.

„Jenny,“ zavolala ji matka. Dcera se naposledy rozhlédla kolem a vydala se pomalu za ostatními. Eve stála na zápraží a dívala se, jak se rodinka vleče pryč. S každým jejich dalším krokem se hromadily výčitky. Výčitky, že zahrála kartu s Charlie, výčitky, že to tak protahovala, a také výčitky z toho… že si to vyčítá.

„Počkejte…“ zvolala téměř reflexivně.

Otec se zastavil a ohlédl přes rameno.

Eve si odkašlala. „Patnáct minut?“

Přikývl. „Maximálně.“

DOKUMENT_A01_NEMOVITOST

Popis: Zmínka o nemovitosti v ulici Dědictví, číslo popisné 3709, z již neexistující webové stránky www.hledam-domov.net

Poznámka: Předpokládá se, že dům v době zveřejnění inzerátu vlastnila banka [začerněno].

Domov je vaše útočiště.

Vytvořte si jej podle svého.

Vinutá příjezdová cesta vás provede tichým stromovím. Nejste si jistí, co máte očekávat, ale to ticho zde je uklidňující, svěží horský vzduch uzdravuje. Když vyjedete poslední zatáčku, ve vašem zorném poli se pomalu objeví dům a…

… a hledání je konečně u konce!

Dům splňuje všechny vaše představy, a nejen to. Adresa Dědictví 3709 na soukromém pozemku o výměře 4000 metrů čtverečních je příležitost, která se naskytne jednou za život. 4 ložnice, 2 plně vybavené koupelny plus toaleta s umyvadlem, 250 metrů čtverečních nestárnoucí viktoriánské architektury (a navrch nedokončený suterén). Představte si, jak relaxujete na verandě obklopující celý dům, odkud jsou nádherné výhledy na hory. Nebo jak si děláte s milovanou osobou pohodlí u cihlového krbu. V této nemovitosti, kde se snoubí moudrost stáří s radostným elánem, budete čelit věčně se měnícímu světu. A samotný pozemek?

S více než 4000 čtverečními metry pacifického deštného lesa, které lákají k prozkoumání, nabízí to nejlepší bydlení na horách. Omrkněte přírodní jezírko v jihozápadním cípu, kde se v zimě skvěle bruslí, nebo vodopád v severní části. Chtěli byste vyrazit na delší výlet? Okolní turistické stezky se táhnou po celém masivu Kettle Creek. (Díky mnoha blízkým místům, kde se dá lovit, rybařit, jezdit na horském kole či běžkovat, je tahle lokalita velice výhodnou nabídkou pro účely Airbnb, ale i pro ty, kteří dům vylepší a se ziskem prodají.)

A buďte v klidu, civilizace je blíž, než si myslíte. Tohle místo je sice klidné, ale ne na úkor spojení s okolím. K hranici okresu Yale je to pouhá půlhodinka jízdy, do samotného města pak cesta plná panoramat trvá hodinu a pětačtyřicet minut*. Už nebudete muset vybírat mezi zábavou v městském centru a klidem v přírodě. Schovejte se v kterémkoli ročním období před světem ve vlastním útočišti nebo si z něj udělejte stálý domov!

POZNÁMKA: Dům je v obyvatelném stavu**, zároveň je nádhernou příležitostí pro nápadité renovace, nebo dokonce demolici. Představte si, co všechno byste mohli vybudovat na zelené louce!

* Za příznivé dopravní situace / za dobrého počasí

** Čeká se na inspekci nemovitosti

.../-/.-/.-./-.--

ULICE VZPOMÍNEK

Eve postávala u schodiště a pozorovala členy rodiny, jak si sundávají zimní svršky. Otec odsunul dveře šatní skříně, aniž by se na ně díval – ten pohyb svědčil o tom, že to dříve dělal již mnohokrát. Byla to jen drobnost, která ale Eve trochu zklidnila. Přinejmenším nelhal, že tu vyrůstal. Děti mu jedno po druhém podávaly kabáty.

Matka mezitím čekala u vchodu a pohledem zkoumala špinavé podlahy, stěny poškozené vodou a hromady nepořádku. Nechávalo ji to chladnou. Eve držela jazyk za zuby, ale musela se přemáhat, aby binec nezačala o překot ospravedlňovat ve smyslu: „Zrovna jsme se nastěhovaly.“ Nebo: „Měli jste vidět, jak hrozné to bylo před měsícem.“ I když by obojí byla pravda.

Na její obranu nutno podotknout, že v chvástavém inzerátu realitka trošku přeháněla tvrzením, že „dům je v obyvatelném stavu“. V den nastěhování byl tak přeplněný starým harampádím, že by z toho muselo být stydno i chorobnému hamounovi. Eve a Charlie většinu věcí vyklidily, ale stále tu zůstávalo dost bordelu. A prachu. Lepil se všude – na stěny, na podlahu, na strop. Co se údržby týkalo, bylo jasné, že banka se coby majitel omezila na naprosté minimum: dbala jen o to, aby dům zůstal stát, a i to bylo sporné.

Jenže byl k mání za neuvěřitelně výhodnou cenu, jak už to bývá se strašidelnými domy v zapadákově. Bylo potřeba na něm zapracovat, a přesně tím se Eve a Charlie živily – opravovaly staré domy a pak je se ziskem prodávaly. Jeden projekt jim v průměru zabral tři až šest měsíců, ale tady bylo nutné udělat tolik práce, že na ni budou potřebovat nejméně rok; i demolice by byla rychlejší. Za normálních okolností by si to uvědomily před zakoupením nemovitosti, ale nabídka byla přece jen tak lákavá, že nešlo odolat. Kromě toho bude mít za rok samotný pozemek mnohem vyšší cenu než teď.

Přesto se Eve v tomhle konkrétním případě docela zdráhala dům koupit. S Charlie se obvykle ujímaly projektů na východním pobřeží, kde to měly blízko k přátelům a rodinám. Ale pozemek na čísle 3709 v ulici Dědictví se nacházel v řídce osídlené části Oregonu na severozápadě Spojených států. Jistě, scenérie tu byla pěkná, ale odloučení až příliš velké i na introvertku, jakou byla Eve. Ještě před podpisem smlouvy nadnesla své obavy Charlie: „Co když se tam nahoře něco zvrtne? Nejsou to do nejbližší nemocnice nějaké dvě hodiny jízdy?“

Charlie přiznala, že si dělá podobné starosti, jenže s poslední nemovitostí se jim moc nedařilo a měly napjatý rozpočet. „Nechci, abys propadala panice, ale co se financí týče,“ Charlie se na chvilku odmlčela, „sotva se držíme nad vodou.“

Super. Metafora tonutí. Eve si přímo představovala prázdnotu pod sebou, z jejíž modravé temnoty stoupá vzhůru ruka finančního krachu, obtáčí zkroucené prsty kolem kotníků, stahuje Eve do hlubin a…

„Mimochodem, já jsem Thomas.“ Eve se rázem octla zpátky v přítomnosti, kde k ní otec rodiny natahuje ruku.

„Eve,“ odpověděla po chvilce, stále napůl zahloubaná. Potřásli si rukama. Nijak ji nepřekvapilo, že měl pevný stisk.

Poodstoupil a ukázal na manželku. „Tohle je Paige.“

Paige se nepatrně usmála. „Těší mě.“

„Mě taky,“ řekla Eve.

Pak ukázal na dceru. „Tohle je Jenny, inkvizitor.“ Jenny udělala drobné pukrle, které Eve nemohla neopětovat.

Thomas pokračoval: „Klukům můžete prostě říkat Bolehlav první a Bolehlav druhý. Ale pokud to chcete opravdu vědět, jsou to Newton a Kai.“

Thomas ukázal na blonďáka vyšší postavy. „Kai je samolibý šmejd.“

Paige se naježila. „Vynechme takové výrazivo.“

Thomas se ohlédl přes rameno. „Šmejd?“

Vrhla na něj pohled, který by ho mohl rozetnout vejpůl. „Jo.“

„Co to znamená?“ vložila se do toho Jenny s připraveným zápisníkem. Obřími písmeny už si slovo zapsala, ovšem takto: „ŠMEJT.“

„Škrtni to.“ Thomas potlačoval smích. „To je neslušné slovíčko. Škrtni to.“

Jenny svraštila obočí, ale zároveň se jí nakrčil nos – tenhle výraz ještě úplně neovládala. „Proč?“

Thomas se k ní sehnul, vzal jí z ruky propisku a přeškrtal slovo sám. „To pochopíš, až budeš starší.“

Kai s rukama v kapsách mikiny s motivem hokejového klubu Portland Winterhawks obrátil studené modré oči v sloup. Čímž jen potvrdil otcův šprým. Eve se nemohla zbavit myšlenky, jak moc jí ten kluk připomíná nabubřelého prince. Kai vypadal nějakým záhadným způsobem namyšleně a znuděně zároveň, asi jako kdyby ho někdo dotáhl na narozeninovou oslavu největšího trapáka ze třídy. Jistě, hodnotit dítě podle obličeje není správné, ale…

Druhý chlapec nervózně podupával chodidlem o dřevěnou podlahu. Se zrzavými vlasy, kulatými brýlemi a světle hnědýma očima byl skoro v každém ohledu bratrovým opakem. Pihovatý, malý a nepokojný, na svůj věk vypadal příliš vystresovaně. Neuroticky. Už teď se to podepsalo na jeho držení těla, ačkoli takhle obvykle bývají nahrbené kancelářské krysy středního věku. Jak stál vedle ostatních, zdálo se, že k nim nepatří, jako by ho sebrali někde u kraje silnice. A přesto se dalo právě s ním nejlépe identifikovat díky jeho vyčerpanému postoji, který hlásal: „Všechno mě stresuje.“ Záhadička.

Jak se Thomas rozhlížel kolem, pomalu se mezi nimi rozhostily rozpaky, tiché prázdno, kdy nikdo neví, co má říkat nebo dělat. Táhlo se tři, čtyři, pět vteřin, než si Thomas odkašlal a ukázal nahoru. „Přímo támhle visel lustr.“ Všichni si mohli vykroutit krky. Až na mosazný řetěz visící z jeho středu byl klenutý strop holý. „Můj táta ho tam vlastnoručně pověsil. Lustr byl celý z jeleního paroží.“ Thomas se zadíval na Eve. „Byl tady, když jste se nastěhovaly?“

Zavrtěla hlavou: Ne. Technicky vzato nelhala. Protože když se nastěhovaly, ten děsivý lustr z paroží nevisel na stropě, ale byl zahrabaný pod hromadou haraburdí v obýváku. Charlie ho před týdnem prodala přes inzerát na internetu.

Thomas ji zkoumal pohledem, který naznačoval, že tu lež prokoukl, ale vlastně mu to nevadí. „Veškerou havěť, z které se ta věc skládala, zabil otec sám,“ řekl s povzdechem. „Přes dva tucty jelenů.“

„Páni,“ řekla Eve. „Pozoruhodné.“

Thomas si třel sanici. „Taky se to tak dá říct.“

Jak se na něj Eve dívala, uvědomila si, že je trochu starší, než se původně domnívala. V jasnějším světle byl na jeho obličeji víc znát zub času. Brázdy vyryté do kůže. Stopy šedin kolem skrání. Ale spíš než z fyzické schránky to bylo patrné z jeho očí. Unavující břímě skryté moudrosti, kterou lze získat pouze stářím. Měl takové ty oči, které viděly až příliš mnoho rakví spouštěných do země.

Začal něco říkat členům rodiny a ohlédl se na ně přitom přes rameno. Eve si všimla na jeho levé tváři osvětlené shora souhvězdí jizviček. Flekatých, růžových. Pár dalších měl na krku. Byly tak drobné, že by se daly zaměnit za pouhou nečistotu na pleti. Eve nebyla žádný odborník, ale ty jizvy jí připadaly jako zahojené popáleniny.

Navzdory tomu všemu, anebo právě kvůli tomu, by Thomas mohl být hvězdou klasických hollywoodských filmů. Díky širokým ramenům a úsměvu s dolíčky ve tvářích si ho Eve dokázala představit v hlavní roli, kdy si při příchodu femme fatale do jeho kanceláře zapaluje cigaretu. Typ jako Cary Grant.

Pozornost všech upoutalo pronikavé zakňučení. Nad schodištěm seděl Evin pes a ostražitě mžoural mezi sloupky zábradlí.

Jenny na něj ukázala. „To je pes.“

„Ano, je,“ řekl Thomas a opět potlačil smích. Otočil se k Eve. „Co je to za rasu?“

Eve pokrčila rameny. „Border kolie plus několik dalších.“

„Skvělá rasa. V dětství jsem měl hnědého labradora.“

Dcera se do toho opět vložila tím, že téměř zaječela: „A jméno?“

„Toho psa?“

„Jop,“ řekla holčička tak, že semkla rty a vydechla, takže to znělo jako „jopch“. Zápisník s propiskou už měla připravený jako příliš horlivý reportér chystající se na dalšího sólokapra.

Eve s úsměvem odpověděla. „Shylo.“

„Jak se to píše?“ Opět skoro křičela.

„Jenny,“ upozornila ji Paige, „vždyť ta paní stojí přímo před tebou. Nemusíš křičet.“

„Jak se to píše?“ zopakovala holčička jen o drobet tišeji.

„Shylo,“ odpověděla Eve. „S-H-Y-L-O.“

Jenny si to naškrábala do notýsku a pokyvovala u toho hlavou. Shylo se odplížila dál a zmizela v chodbě v patře. Eve vysvětlovala: „Ona se cizích lidí trochu bojí, ale je naprosto neškodná.“

„Shylo se stydí,“ poznamenala dcerka.

Eve přikývla.

Stejně jako Eve fenka nevěřila cizím lidem, a měla k tomu dobrý důvod. Zhruba před čtyřmi lety ji Eve objevila schoulenou za čerpací stanicí u dálnice, opuštěnou a téměř na kost zmrzlou.

Pouliční směska s černou srstí a bílou náprsenkou. Nad levým okem mělo štěně bílou skvrnu ve tvaru nepravidelného kosočtverce. Fence nenarostly velké špičaté uši – pravé trčelo přímo vzhůru, levé se sklápělo v podivném úhlu dopředu. Oči byly různě zbarvené: jedno bylo světle modré, druhé tmavě hnědé. Odborně se to nazývá heterochromie. Charlie to měla taky. Říkala o sobě, že má „oči čarodějnice“. Některé církve podle všeho považovaly nestejné oči za prokletí. Jak to jednou okomentovala Charlie: „Když něco nechápeš, vždycky jsou za tím čáry a kouzla.“

Poté co si Eve přivezla fenku domů, trvalo několik týdnů, než získala její důvěru. Dlouho byla jediným člověkem, se kterým se Shylo cítila bezpečně. Nikdo jiný, ani Charlie, se k ní nemohl přiblížit, aniž by se fenka roztřásla strachy. Jako by nedokázala nikomu jinému věřit, protože veškerou její důvěru už měla Eve.

Charlie ale byla odhodlaná si ji získat. Dělala to tak, že položila na zem nějakou laskominu a poodešla o deset kroků, aby si ji Shylo mohla vzít. Pokaždé vzdálenost o pár centimetrů zkracovala. Trvalo to celé měsíce, ale nakonec Shylo strpěla Charlie na tři kroky od sebe, pak dva, jeden. Po několika dalších týdnech mohla Charlie dokonce podrbat fenku za ušima. Nyní, po čtyřech letech, byly Eve a Charlie jedinými lidmi, kterým Shylo věřila.

Thomas se pomalu přesunul ke schodišti. „I tohle tady otec instaloval,“ řekl a přejížděl dlaní po zábradlí z lakovaného dubového dřeva. Jenny mu šla v patách a psala si poznámky, kdykoli promluvil. Očividně otce velice uznávala a považovala ho za superhrdinu. Eve ten obdivný pohled znala.

Thomas zkoumal prach na prstech. „Takže jste se rozhodly dům opravit?“

„Jo, no, máme to v plánu.“ Neměla sílu mu říct, že uvažovaly o demolici. Jednak to byl přece jen domov jeho dětství a jednak jí připadalo téměř nemorální ničit něco tak historického. Jenže inspekce odhalila narušené základy, dřevěné nosníky poškozené vodou a řadu dalších neduhů. Někdy je prostě jednodušší stavbu zbourat a začít od nuly.

„To bude velká rekonstrukce. Možná bych mohl někde mít schované některé staré plány stavby, pokud byste měla zájem,“ navrhl Thomas.

„Jo, to by bylo skvělé.“ Eve zájem měla už jen proto, že banka většinu původních záznamů ztratila. Před pár desítkami let na radnici podle všeho hořelo. A skoro vše, co se tohoto domu týkalo – od prvního majitele přes dlouhý výčet dalších až po posledního –, zůstávalo záhadou. Banka to označila výrazem „nejasný původ“.

„Mou vizitku máte,“ dodal Thomas. „Napište mi e-mail, až budete chtít, a já vám pošlu ofocené kopie.“

Thomas vytáhl ze zadní kapsy bílou hranatou plechovou krabičku. Palcem odklopil víčko a zatřásl krabičkou nad dlaní. Vypadly z ní dva, možná tři mátové bonbony. Jedním rychlým pohybem si je vhodil do úst a krabičku zase zasunul do kapsy.

To nebyly mátové bonbony, ozval se Mo, věčně přítomný hlas Eviny paranoe. Pro jednou mohl mít „šimpanz z balíkova“ pravdu. Eve totiž zahlédla jen neurčitý pohyb, který se jí okamžitě vytratil z paměti. Ale ať už Thomas právě spolkl cokoli, mělo to bledě oranžový odstín léku. Byla si celkem jistá, že zahlédla i vrypy pro snazší půlení pilulek. Možná to byly léky proti úzkosti. Seroquel? Eve každopádně nemohla Thomase soudit, sama dříve antidepresiva užívala. Nutno dodat, že nikdy nepředstírala, že jsou to mátové bonbony.

Jenny, která civěla na otce, ho zatahala za košili – tři krátká trhnutí. Když se podíval dolů, s napřaženou dlaní na něj zamrkala. Thomas zavrtěl hlavou. „Tyhle nejsou sladké. Pálí, nejsou pro děti.“

Odstrčil ruku, kterou ho dcera držela, udělal pár kroků a zadíval se dolů. „Tak tohle je velká změna.“ Přejížděl pohledem po dřevěné podlaze. „Bývaly tu černé a bílé dlaždice, jako v bistru.“ Poklepal na podlahu patou. „Dřevo se sem hodí mnohem líp.“ Přidřepl a zaklepal na prkna klouby prstů. „Hm. To je tedy něco,“ přemítal napůl pro sebe. Pokynul rodině, ať jde za ním. „Koukněte na tohle.“ Ale jen Jenny a ten zrzavý kluk – Newton? – vykročili k otci. Paige a Kai vypadali, že už by nejradši šli. Thomas dvěma dětem, které mu stály u ramen, ukázal na podlahu. „Právě tady. Mezi lištami je vidět ta stará dlaždice.“

Eve přimhouřila oči, naklonila se blíž, a vskutku, když jste se podívali ze správného úhlu, mohli jste zahlédnout proužek původní, dávno překryté podlahy. Černé a bílé dlaždice. Thomas si začal stoupat, ale rázem se zastavil, když jeho pohled spočinul na něčem dalším: na bílé podlahové liště u paty stěny. Byly na ní vyřezané složité motivy v podobě abstraktních tvarů květin a koňů. Květinové vzory byly hezké, zato koně, jak vyšlo najevo při bližším pohledu, byli vyřezaní jen nahrubo a neměli správné proporce. „Tohle vyryla moje matka,“ řekl Thomas a přejížděl dlaní po liště. „Vyzdobit dům jí trvalo skoro půl roku.“ Zadíval se na Eve tak, jako by čekal na reakci.

„Páni,“ řekla Eve, „to je… spousta práce a přitom je to… moc hezké.“

Thomas si odfrknul, na ten kompliment jí neskočil. „Jestli ty lišty vytrháte, nevyčítejte si to.“ Přelétl pohledem k něčemu na spodní straně madla zábradlí. „No jasně, na tohle bych málem zapomněl…“

Eve se sehnula, aby se podívala. Byl tam vyrytý zvláštní symbol. Kruh rozdělený různě dlouhými protínajícími se čarami, které se uprostřed setkávaly. Vypadalo to tajemně, jako jakýsi starověký znak.

„Vlastnoruční práce mé sestry,“ vysvětloval Thomas. „Najdete jich tady porůznu víc, pokud jste je zatím neobjevila. Stále někde schovávala drobná sdělení. Tady uplatnila docela velkou představivost…“

Je to znamení kultu smrti, vložil se do toho Mo, opičák s činely. Tahle rodina je součástí démonického kultu smrti a vrací se sem, aby dokončila nějaký rituál a…

Eve příval směšné paranoie ignorovala.

Thomas s pohledem stále upřeným na symbol vzdychl, když začal dětem vysvětlovat: „Vaše teta říkala, že tenhle ornament odrazuje smůlu. Děda tenkrát řekl, že mu to připadá jako rouhačství.“ Zadíval se na Jenny a řekl: „Půjč mi to.“ Natáhl ruku. Jenny mu ochotně předala zápisník a propisku. Nalistoval prázdnou stránku, kterou přitiskl na spodní stranu madla zábradlí. Pak začal symbol obkreslovat. Jenny na něj uchváceně poulila oči. Když byl hotov, oboje jí vrátil.

„Tady máš. Sedm let štěstí. A jestli ne, tak se proměníš v čarodějnici.“

„Thomasi,“ zamračila se na něj Paige.

„No dobrá,“ řekl. „Čarodějnice totiž zlobí.“

Paige po něm střelila dalším nesouhlasným pohledem. Eve to připomnělo dobu, kdy její rodiče zjistili, že při přespávání u kamarádky vyvolávala pomocí spiritistické tabulky duchy. S démony není radno si zahrávat.

„Ať tak či tak,“ řekl Thomas a narovnal se. „Nebude vadit, když půjdeme nahoru?“

♦

Rodinka se pomalu trousila chodbou v patře a Eve se k ní připojila. Teď už byla sama docela zvědavá na Thomasovy historky ze života. Šla za nimi i Shylo, i když v uctivé vzdálenosti. Nikdy nevěřte cizím lidem.

„V téhle místnosti bývaly modré tapety,“ vykládal Thomas a ukazoval do zeleně vytapetovaného pokoje pro hosty. „Tady máma malovala všechny svoje obrazy…“

„Babička,“ opravila ho Paige.

Thomas na ni chvíli zíral, pak se odvrátil. „Tady tvoje babička malovala všechny svoje obrazy.“

„Babička byla malířka?“ vyzvídala Jenny.

Thomas naklonil hlavu ke straně. „Neřekl bych, že byla vyloženě malířka. Ale bylo to její hobby.“

„Co to je?“

„Hobby?“

„Jop.“

„To je něco, co děláš pro zábavu, jako třeba já, když hraju na kytaru.“

Jenny si to opět zapsala.

Když se vydal do další místnosti, všichni ho následovali. Otevřel těžké dubové dveře, za kterými se nacházela obdélníková pracovna. Po obou stranách lemovaly stěny prázdné police na knihy. Na opačném konci bylo malé vitrážové okno. V zářivých barvách na něm byla ztvárněná sukovitá jabloň. Tmavě zelené listy, krvavě červená jablka. Z okénka se nabízel poněkud stísněný výhled na les za domem – borovice číhaly tak blízko, že to vypadalo, jako by nahlížely dovnitř a špehovaly vás.

„Tohle byla pracovna tvého dědečka,“ vysvětloval Thomas. „Vždycky tu pracoval několik hodin v kuse.“

„Pracoval na svém hobby?“ zeptala se Jenny.

Thomas zavrtěl hlavou. „Děda neměl hobby rád.“

To prosté prohlášení vykouzlilo v Evině hlavě barvitý výjev. Šlachovitý pán s šedivými vlasy, špičatou bradkou a unavenýma očima, které nikdy nespaly. Muž, který si v životě nedopřál žádné potěšení, dbal na to, aby ostatní následovali jeho příkladu. Zabiják zábavy.

V tu chvíli Eve koutkem oka něco zahlédla. Ty dva chlapce. Stáli o kus dál v chodbě naproti sobě a upřeně na sebe zírali v rámci jakési soutěže, kdo uhne pohledem jako první. Pak uštědřil Kai bez předchozího varování Newtonovi facku – ozvalo se hlasité PLESK. Rána mu na tváři zanechala jasně červené stopy. Asi prohrál.

„Kluci!“ štěkla na ně Paige. Oba se postavili do pozoru. Pokynula jim, ať jdou blíž. „Koukejte se držet u nás.“ Pokradmu se přidružili k naší skupince.

Newton si třel zarudlou tvář tak, aby to rodiče neviděli. Kai se na něj úlisně zazubil a rozcuchal mu zrzavé vlasy. Newton se nijak nebránil, jen tam tak stál a vypadal čím dál tím poraženěji. Chudák malý.

„To okno,“ ukázal Thomas na vitrážové sklo. „Ne… nepamatuju si, že by bylo v tomhle pokoji.“ Poškrábal se na spánku. „Myslel jsem, že bylo v průčelí domu.“ Po chvilce mlčení dodal: „Zvláštní… jak se můžou vzpomínky takhle pozměnit.“ S rodinkou v závěsu se odvrátil a pokračoval dál chodbou. Pak zavrávoral, náhle se zastavil, ohlédl se přes rameno a povytáhl obočí. Nechápavě civěl na žlutou tapetu. „Kam se poděl němý číšník?“ Zběžně pohlédl na Eve.

„Hm?“

„Tady býval němý číšník,“ vysvětloval s dlaní položenou na stěně. „Sjížděl až do sklepa.“ Sunul dlaň dolů po stěně.

„Aha,“ opáčila Eve. „Kdo ví?“

Prsty na něco narazil. Na něco pod tapetou. Zamžoural a přiklonil se blíž – oválná boule. Že by klika?

„Heleme se,“ přemítal. „Zdá se, že to někdo překryl.“

Jenny, která byla stále vedle něj, se opět ozvala s otázkou: „A co to je?“

Poodstoupil o krok a shlédl na ni. „Němý číšník?“

„Jop.“

„Něco jako miniaturní výtah,“ vysvětloval. „Používali jsme ho pro dopravu prádla, nářadí, jídla. A když byl někdo nemocný, mohla jsi mu poslat do patra jídlo, aniž by ses k němu musela přiblížit.“

„A proč?“

„No kdyby ses přiblížila k nemocnému,“ vykládal Thomas, „mohla bys to od něj chytit.“

Jenny si to zapsala. „Proč se mu říká němý číšník?“

Thomas pokrčil rameny. „To netuším.“

Eve řekla napůl pro sebe: „Protože je to číšník, který nemluví…“

Všichni k ní obrátili zrak.

V lehkých rozpacích to rozvedla: „Přináší jídlo jako číšník a je –“

„Idiot?“ poznamenal Kai.

Eve zavrtěla hlavou. „Prostě je němý. Nemůže mluvit. Je to tichý číšník.“ Tohle se dozvěděla od Charlie. Její partnerka byla chodící encyklopedií prapodivných výrazů.

„Aha. To je… zajímavé,“ řekl Thomas.

Jenny dokončila zápisky a otočila se k Eve. „Děkuju, Emmo.“

Thomasovi zaškubalo obočí. „Jmenuje se Eve, nebo ne?“

Eve přikývla. „Jo, ale to je dobrý.“ Kdyby se neozval, hrála by to prostě dál a po dobu trvání obhlídky domu by si nechala říkat „Emmo“.

„No nic.“ Thomas pokračoval dál chodbou, dokud se nezastavil před bílou šňůrou, která mu visela ze stropu přímo před obličejem. Táhla se od půdních schodů do podkroví. Krátce a rychle na ni foukl, asi jako když se sfoukává svíčka na narozeninovém dortu. Šňůra se rozhoupala sem a tam jako ručka metronomu. „Tohle vede na půdu, ale když člověk už nějakou v životě viděl, jako by viděl všechny.“

Za celé dva měsíce, co tu žijí, Eve na půdě ani jednou nebyla, dokonce tam ani krátce nenahlédla. Nebyla zrovna příznivcem temných míst, zatuchlých odérů a pavučin.

Thomas zahnul za roh, zpomalil a zase se zastavil. Nacházelo se tam poslední zákoutí. Bylo dlouhé zhruba půl druhého metru a končilo obyčejnými bílými dveřmi. Prohlížel si je jako obraz s nějakým melancholickým výjevem. Váhavě k nim přistoupil a sáhl po klice. „Tohle býval pokoj vaší tety Alison.“ Uchopil dveřní kouli, zaváhal, pak ruku zase odtáhl.

Eve vycítila intimitu okamžiku a odkašlala si. „Klidně si to tu prohlížejte dál.“ V tuto chvíli už dospěla k názoru, že se rodina dům nejspíš vykrást nechystá. „Kdybyste něco potřebovali, budu dole.“

Thomas se na ni vděčně usmál.

♦

Eve se vrátila k činnosti, které se věnovala předtím, což bylo odstraňování rezavých hřebíků nad krbem v obýváku. Podle tmavších obdélníků odhadovala, že na hřebících bývaly zavěšené rámy obrazů. Jenže všechny byly rozmístěné mimo středovou osu nad krbem, trochu moc vpravo. Když byla s prací skoro hotová, Shylo za jejími zády zakňučela. Fenka stála napjatě uprostřed místnosti a s nastraženýma ušima hleděla upřeně na zavřené dveře. Dveře od suterénu.

„Shylo…?“

Žádná reakce.

Podobně jako podkroví neměla Eve v oblibě ani suterény. V tomhle byla pouze jednou, a i tehdy jen sešla po schodech a spěšně se rozhlédla kolem sebe. Vypadalo to tam celkem podle jejích představ – spousta stísněných nevzhledných chodeb, zákoutí a nízkých stropů. V tak starém domě, jako byl tenhle, celkem běžná věc.

Když byla malá, díky své bujné fantazii si představovala, že v každičkém sklepě sídlí nějaké zlo. Mívala kvůli tomu noční můry. Z té bezejmenné hrůzy. Která vždycky číhala někde ukrytá, tichá, anonymní a tak hrůzostrašná, že se nedala ani popsat. Nezáleželo na tom, o jaký suterén a který dům šlo, pokaždé měla stejný pocit. Jako by se ten nepopsatelný děs dokázal dělit a množit v každičkém suterénu na světě.

Časem se naštěstí dětský strach postupně vytratil, asi jako pára nad hrncem. Každopádně jak už to se všemi nestvůrami z dětství bývá, nahradily je všední a pravděpodobně horší hrůzy provázející dospělost: dluhy na kreditní kartě, autonehody, pohřby. Tedy věci, kvůli kterým se Eve někdy se zdravou nostalgií vracela v myšlenkách k imaginárním démonům.

Navzdory uplynulým rokům u ní averze k suterénům přetrvávala a s ní i jeden další konkrétní pozůstatek dětských obav: vycházení po schodech ze sklepa. Kdykoli stoupala po takovém schodišti, vybavila si tu bezejmennou věc zasutou v hlubinách napůl zapomenutých vzpomínek. Nemohla se totiž zbavit přesvědčení, že ji ta věc pronásleduje, a strach z ní s každým dalším schodem narůstal. Dokázala téměř vycítit, zaslechnout, jak ta věc spěchá vzhůru z temnoty dole, dýchá jí na paty a je ze svých zlých úmyslů radostí bez sebe.

Část jejího já musela pokaždé bojovat s nutkáním vyrazit vzhůru a té imaginární věci uprchnout. Samozřejmě že v 99,8 procenta případů dokázala vyjít po schodech ze suterénu pomalým rozvážným tempem jako kterýkoli soudný dospělý jedinec. Ale pokaždé když vystoupila z přítmí, nedokázala odolat pokušení nahlédnout dolů, jen aby se utvrdila v tom, co už věděla – že tam nic není.

Pes kňučel dál… Oranžová záře plamenů mu tančila po srsti.

„Shylo?“ pokusila se Eve znovu oslovit fenku.

Jenže ta k ní hlavu neotočila a nadále upírala zrak na dveře do sklepa. Eve odložila tesařské kladivo a došla k fence. Přiklekla k ní a podrbala ji za ušima. Zvíře se třáslo tak, že pod Evinou dlaní strachy úplně vibrovalo.

Přiklonila se blíž. „Co se děje, holka?“

Shylo se zadívala vzhůru, jako by sledovala nějaký pomalu stoupající objekt; jenže tam nebylo nic než dveře do sklepa. „Shylo?“ opakovala Eve, ale opět bez reakce. Pes ztuhl na místě s pohledem upřeným do prázdna.

Eve se znepokojeně zvedla, přešla ke dveřím a vytáhla svazek klíčů. Bez rozmýšlení dveře zamkla a…

Konečně to uviděla. Po zárubni se šplhala černá tečka. Přimhouřila oči. Obyčejný domácí mravenec. Eve si zahanbeně oddechla – Shylo, světe, div se, neměla ráda hmyz. Když mravenec vklouzl do štěrbiny ve dveřích, napjatý postoj psa se uvolnil. Eve zavrtěla hlavou. „Shylo, nestraš mě takhle.“

Pes zvedl hlavu a nechápavě zamrkal různobarevnýma očima. Eve se nedokázala neusmát. Sehnula se, podrbala Shylo znovu za uchem a vrátila se k práci.

Eve zvedla hlavu. „Hm?“

„Schovává?“

Že by Jenny?