Jiří Dobrylovský 

Ve smrtící pasti 

Meč a pergamen 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jiří Dobrylovský, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2169-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-2170-6 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Vydřiduch nosí smrt 

Prolog (1317) 

„Pane,“ nakoukla hlídka od hradní brány, „přijel velitel Drahoň.“

„Sám? Můj bratr s ním není?“

„Ne, pane.“

„No dobře, a kde ho tedy máš?“ otázal se popuzeně rytíř Vladěj, spolumajitel hradu. „Snad jste ho nenechali čekat venku?“

„To ne, pane. Právě pro něj spouštějí padací most a pouštějí ho do hradu. Já jsem tě jenom přiběhl informovat, abys to věděl co nejdřív.“

„Potom je to v pořádku. Řekni mu, ať jde rovnou za mnou, a potom se zastav v kuchyni a vyřiď jim, ať donesou nějaké pivo a hlavně jídlo. Sice už bude studené, ale lepší než nic.“

„Jak přikazuješ, pane.“

O chvíli později vstupoval velitel hradních stráží Drahoň do trochu rozměrnější světnice, značně nadneseně označované jako „rytířský sál“.

„Vítej,“ pozdravil ho stručně Vladěj. „Co nového?“

„Skvělá novinka,“ pousmál se Drahoň. „Dneska pozdě odpoledne přijel do Plzně bohatý kupec až z Benátek.“

„Ale,“ zavrtěl potěšeně hlavou hradní pán. „A co veze?“

„Koření a další luxusní zboží. Do Prahy.“

„To zní zajímavě. Co mi o něm ještě řekneš?“

„Jede se třemi pomocníky. Jsou ozbrojení, ale nic, co by představovalo problém. A jede sám, žádná karavana vozů, jak to u kupců bývá,“ zvýšil velitel významně hlas. Vladěj přemýšlivě zúžil oči: „No, bylo by dost překvapivé, kdyby těch kupců jelo víc až z takové dálky. Ty karavany se vypravují spíš z Mnichova nebo Salcburku. Tam jsou překladiště pro italské zboží, ve kterých se před cestou dál všechno shromažďuje. Pokud tam někdo nezastaví a chce pokračovat ještě dál, většinou už jede sám. Dobře, co kromě toho víš?“

„Ten kupec má spolehlivého průvodce.“

„A koho?“

„Tvého bratra Jaromíra,“ ušklíbl se zle Drahoň.

„Seznámili jsme se s tím kupcem ve Stodu a do Plzně jsme jeli společně. Potěšilo ho, že má doprovod dvou válečníků a že se tedy může na cestě cítit bezpečně, a ještě víc byl nadšený z toho, když se od tvého bratra dověděl, že s ním budeme mít společnou cestu až do Berouna. To samozřejmě znamená, že se musím ještě před rozedněním vrátit do Plzně.“

„Ale počkej,“ zpozorněl Vladěj, „to potom znamená, že si tě hlídka bude pamatovat, když tě bude do města pouštět v době, kdy je brána zavřená.“

„To nebude představovat problém. Vrátím se do Plzně jinou bránou, než jakou jsme tam v podvečer přijeli, i než jakou budeme ráno vyjíždět. To si nikdo z těch městských strážných nespojí dohromady.“

„Aha, to je dobrý plán. No, jsem si jistý, že toho kupce s Jaromírem povedete tou nejlepší cestou,“ zachechtal se hradní pán.

„Jako vždycky, pane. Ty buď jenom zítra s lidmi v pohotovosti na obvyklém místě.“

Archeoložka přes internet (2024) 

Zvuk tiché zvonkohry přiměl Julii Navrátilovou odvrátit pozornost od mixéru, v němž pro své osmiměsíční dcery připravovala svačinku v podobě kaše z banánů a jablek, a soustředit se na nedaleko ležící mobilní telefon. Letmým pohledem na displej zjistila, že volajícím je Franta Jelínek, její kolega z archeologického ústavu, s nímž před odchodem na mateřskou dovolenou sdílela kancelář. Co že si na ni takřka po roce tak znenadání vzpomněl?

„Julie,“ představila se.

„Ahoj Julčo, tady Franta. Pamatuješ si na mne ještě?“

„Jsem na mateřské, ne v ústavu pro senilní důchodce,“ přepnula se zcela samovolně do polohy kolegiálního špičkování. „Sem tam si ještě něco pamatuju!“

„No, ptám se pro jistotu,“ odvětil starostlivým tónem, „to víš, malé děti na člověku zanechají následky, a ty máš teď dvě najednou.“

„Dobře, připomeň mi, až se někdy přijdu podívat do práce, že mám vyzkoušet, co vydrží víc; jestli tvoje hlava, nebo keramika ze starší doby hradištní.“

Franta se zachechtal: „Nic ve zlém, Julčo. Mám na tebe prosbu, potřeboval bych trochu helfnout. Podílím se teď na takovém malém záskoku na Rokycansku, a tak jsem si vzpomněl na tebe, ty máš tenhle region v malíčku.“

„Že by zrovna Rokycansko?“ zapochybovala.

„Okres Rokycany zasahuje do Křivoklátského loveckého hvozdu, o kterém víš víc než kdokoliv, koho znám,“ vysvětloval. „Ostatně, na hradě Džbán ses přímo proslavila.“

„Pokud ti to nevadí, Džbán je na Rakovnicku.“

„Rakovnicko, Rokycansko, co na tom záleží? Ty dva okresy spolu sousedí.“

„Když myslíš. Ale o co se přesně jedná? Jen aby s tím helfnutím bylo jasno, nikam do terénu mě nedostaneš. Na to jsou holky ještě moc malé.“

„Rozumím. Jde o to, že Národní památkový ústav v Plzni má teď práce nad hlavu, developeři se dočista zbláznili a nejradši by snad celý kraj z gruntu přestavěli, takže všichni makají na záchranných výzkumech. No a archeologické ústavy pražský i středočeský jim při tom svými kapacitami vypomáhají. Teda u nás hlavně já,“ vzdychl si Franta, „starej to hodil na krk mně.“

„Upřímnou soustrast, ale pořád nechápu, jakou to má souvislost se mnou.“

„Souvislost to má takovou, že jde o křivoklátský královský revír. Jinak bych se na tebe neobracel, kdyby to nebylo nutný, jenže ty jsi takové chodící sebrané spisy Tomáše Durdíka, skoro by ses dala považovat, když ponechám stranou vnější fasádu, za jeho klon. Přičemž Durdík celé Křivoklátsko prochodil a překopal křížem krážem.“

„To zní dobře,“ zasmála se Julie. „Ještě chvíli mi lichoť a třeba se domluvíme.“

„Já věděl, že sotva se zmíním o Durdíkovi, tak že tě to zaujme,“ liboval si Franta. „Můžu tedy pokračovat?“

„Pokračuj.“

„Tak tedy zhruba na půl cesty mezi Rokycanama a Mýtem jsou nepatrné zbytky hrádku…“

„Vydřiduch?“ projevila vlažný zájem Julie.

„Ty ho znáš?“ podivil se Franta. „Teda ty jsi hvězda! Já o žádném Vydřiduchu nevěděl až do minulého týdne, kdy mi to spadlo na hlavu.“

„Jak to? O Vydřiduchu se zmiňuje Durdík ve své encyklope–“ zarazila se, když zaslechla kolegův smích. „Co je?“

„Jak jsem říkal, chodící sebrané spisy.“

„Jdi do háje!“ broukla, ale neznělo to ani trochu naštvaně. Spíš naopak.

„Dobrá, za těchto okolností to můžu zestručnit. Vedle zbytků hradu je kamenolom, který v minulosti naprostou většinu hradních pozůstatků pohltil. No a teď se začalo zvažovat, jestli by se vyplatilo obnovení těžby. A tak jsem byl poslaný to tam omrknout. Zítra nebo pozítří se tam chystám.“

„Ale v tom případě tě musím zklamat.“

„Jak to?“

„Protože i kdybych byla sám Tomáš Durdík osobně, nebyla bych ti nic platná, jelikož Durdík na Vydřiduchu nikdy nekopal a nejsem si jistá, jestli tam byl vůbec provádět aspoň nějaký povrchový sběr.“

„Aha, no safra!“ Julie si uměla živě představit, jak se její kolega rozpačitě škrábe ve svém strništi na bradě. Po chvilce se ale vzchopil: „Tak to se nedá nic dělat. Ale když už ti volám, můžu i tak pokračovat?“

„Samozřejmě, jsem jedno velké ucho.“

„To zvažování ohledně obnovy těžby si nesmíš představovat tak, že by se vyplňovaly excelové tabulky s tržními cenami kameniva a porovnávaly s potenciálními náklady. Ve skutečnosti se už trochu rejplo do země, no a teď se podrž!“

„Neboj, držím se pevně.“

„Na území hned vedle toho lomu, od hradu jen co by kamenem dohodil, se našly nějaké lidské kostry. Evidentně jde o neregulérní pohřby do neposvěcené půdy. Široko daleko žádný hřbitov, navíc ani žádná pieta, ty mrtvoly byly prostě halabala naházené do jámy a zasypané. Jenom předběžně, podle krátké zprávy, co mi přišla mailem, je prý z toho, jak se s těmi pohřbenými zacházelo, a z různých sečných a řezných poranění na jejich kostech zřejmé, že se jednalo o lidi usmrcené násilně.“

„To se při různých válečných taženích stávalo,“ mínila Julie, „přičemž s nějakým pietním pohřbem padlých nepřátel se většinou nikdo moc nenamáhal.“

„V takovém případě se většinou nikdo nenamáhal ne moc, ale vůbec,“ opravil ji cynicky Franta, „mrtvoly se obvykle obraly o všechno, co na nich bylo cenného, a pak se nechaly volně ležet napospas zvěři, zatímco vojsko táhlo zase někam dál. Jenže tady je někdo ukryl pod zem, takže je jasné, že nešlo o válku, ale o zločin, který se tím někdo snažil zakrýt.“

„Páni! Snad se z tebe nestal detektiv?“

„To zrovna ne,“ zasmál se Franta, „já nemám vypátrat vraha, ale jenom udělat záchranný výzkum.“

„Tak jo, chápu, ale ze mne je teď novopečená máma, řekni mi jediný důvod, proč by mne měly zajímat nějaké staré ztrouchnivělé kosti?“

„Kvůli kontrastu?“ navrhl Franta.

„Já tě vážně praštím!“

„Na tu dálku to půjde blbě.“

„To je fuk. Budeš to mít u mne schované a na splátku dojde, až se uvidíme.“

„Hele, beze všeho můžeš, s podmínkou, že mi teď nedáš košem. Moc by mi pomohlo, kdybys mi při tom, co všechno o Křivoklátsku víš, dělala takovou přátelskou oponentku.“

„A co si představuješ jako přátelského oponenta?“

„Kamaráda, kterému zašlu, na co jsem přišel, a on mi to následně rozcupuje ještě předtím, než se zesměšním a než mě roznesou na kopytech recenzenti v nějakém impaktovaném časopisu?“ navrhl Franta.

„Klidně, to pro tebe ráda udělám. Nemluvě o tom, že si díky tomu udržím kontakt s děním v archeologickém světě.“

„Takže jsme domluvení,“ ujišťoval se ještě Franta.

„Hm, můžeš se mnou počítat. Ale připomeň mi, co se o tom hradu ví,“ požádala Julie.

„Jé, takže přece jenom neznáš všechno!“ zajásal Franta. „Zatím se předpokládalo, že mohlo jít o nějaký opěrný bod královské moci na dálkové obchodní cestě, jenže teď to začíná vypadat, že ten, kdo tam sídlil, ať už to byl kdokoliv, si vedle toho ještě přilepšoval tím, že kupce na té obchodní trase přepadal. To mi ke královskému hradu zrovna moc nesedí, spíš by to odpovídalo hradu nějakého loupežného rytíře.“

„To je ale divný,“ odpověděla zamyšleně Julie a pro sebe si zavrtěla hlavou.

„No, mě napadlo, že v době vzniku hradu za posledních Přemyslovců to královská pevnost klidně být mohla. Jenže za toho bordelu, co v Čechách nastal po jejich vymření, se z toho snadno mohlo stát lupičské hnízdo.“

„Pravda,“ uznala Julie. „Takových případů byla za Jindřicha Korutanského spousta.“

„Za Jana Lucemburského jakbysmet, akorát že ten měl aspoň snahu s tím něco dělat. Kdoví, jestli s tím neměl zánik Vydřiduchu nějakou souvislost. Jan se s nikým moc nemazlil.“

„Zajímavé.“

„Samozřejmě, chytřejší budu, až se na ten hrad pojedu v příštích dnech podívat. A pak ti hned dám vědět, na co jsem přišel.“

„Budu se těšit. Ale ještě jednou opakuju, že nikam ven se podívat nepojedu. Moje účast se bude omezovat jenom na online konzultace. No, můžeš mi v případě potřeby i poslat esemesku,“ slevovala ze svého akurátního postoje. „Volat ale rozhodně ne, mám tu zkušenost, že mi lidi volají zásadně v té nejnevhodnější době. Jim sice připadá vhodná, ale moje mrňata mají jiný názor.“

„To je v pohodě. A moc dík!“

Nové poslání (1317) 

„Vaše královská Milosti,“ uklonil se hluboce, ale přesto důstojně rytíř Blahota z Lítožnice před Eliškou Přemyslovnou. I v předkloněném postoji by hravě převýšil drtivou většinu všech mužů.

„Vítám tě, Blahoto,“ pozdravila královna přátelsky velitele vojenské posádky Pražského hradu. „Kde máš Kryštofa?“ pokračovala méně vlídným tónem, doprovodivše to zakaboněním. Žádný panovník či panovnice nemají rádi, když se jejich příkazy plní liknavě. Nebo eventuálně vůbec ne, jako v tomto případě.

„Kryštof dneska ráno odjel na Zbraslav, aby tam společně s celou klášterní obcí světil svatodušní neděli.“

„A proč ji neslaví tady v Praze?“ otázala se nespokojeně královna Eliška. „Proto jsem ho přece nechala před třemi roky ustanovit kanovníkem metropolitní kapituly, aby byl v případě potřeby vždycky po ruce. A tohle má být jeho vděčnost?“

„I jako kanovník pořád zůstává členem zbraslavské obce,“ bránil Blahota svého přítele, „a čas od času se tam musí ukázat. Omezil to už na stěží jednu návštěvu měsíčně,“ pokrčil lehce rameny. „Ale pokud ho Vaše královská Milost potřebuje, zajedu pro něj a za pár hodin jsme oba zpátky.“

„Ne, to není třeba,“ mávla královna rukou. „Vyzvedneš ho cestou a pak budete spolu pokračovat do Plzeňského kraje. Mám pro vás dva neodkladný úkol.“

A jéje, to už tu dlouho nebylo, pomyslel si otráveně Blahota, dokonce to tak hoří, že to muselo být v neděli. Nahlas se však jen vstřícně zeptal: „A čeho se týká?“

„Stížnosti salcburského arcibiskupa,“ odsekla královna, která nic předstírat nemusela a tu otrávenost dala svým tónem patřičně najevo. Aby to ještě zdůraznila, zvedla pravou rukou ze stolu před sebou jakousi listinu a vzápětí s ní znechuceně praštila o stolní desku.

„Poslouchám, Vaše Milosti,“ řekl Blahota, jelikož mu nic jiného nezbývalo.

„Jeho Důstojnost,“ pronesla Eliška ironicky, přecházejíc k objasnění toho, co po jednom ze svých nejudatnějších a nejoddanějších rytířů chce, „si stěžuje na nedostatečnou ochranu kupců v Čechách.“

Odkdy arcibiskupa zajímají nějací kupci, pomyslel si udiveně Blahota, hned si však sám odpověděl – od té doby, co mu ochrana kupců a trhů přináší značné zisky. Ve skutečnosti ovšem důstojného salcburského arcibiskupa zajímají spíš ty zisky než kupci samotní.

„Ale víš co,“ pokračovala královna, „nač bych ti to složitě vysvětlovala. Číst umíš, tak si to přečti sám,“ a s těmi slovy obrovitému rytíři dotyčný pergamen podala. Sama ovšem číst neuměla, takže obsah zmíněné listiny znala pouze díky tomu, že jej někdo přečetl jí.

Blahota, který se ještě jako dítě během skoro pětiletého pobytu v klášteře jako jeden z mála šlechticů opravdu naučil obtížnému umění číst a psát, listinu převzal a opatrně rozvinul. Text byl, jak okamžitě poznal, psaný latinsky, ale to mu nepůsobilo potíže. V klášteře se obstojně naučil i latinsky a díky tomu nyní četl: 

Nejmilostivějšímu panovníku Janovi Lucemburskému, z Boží vůle králi českému, synovi vznešeného Jindřicha VII., z Boží vůle císaře římského.

Překvapeně zvedl hlavu od dokumentu a němě na Elišku pohlédl. Ta si jeho mlčenlivý výraz vysvětlila zcela správně: „Ten hlupák, co to psal,“ kývla hlavou směrem k pergamenové listině, aniž vysvětlila, zda tím nelichotivým označením myslí samotného arcibiskupa, anebo jeho písaře, „si ani nedokázal zjistit, že král vloni na podzim odjel do svého rodného Lucemburska a dodneška se odtamtud nevrátil. Asi by nevypadalo dobře, kdybychom nechali arcibiskupa čekat na odpověď třeba půl roku. No nic, čti dál!“

Blahota se tedy opět sklonil a pokračoval v četbě: 

Vaše královská Milosti, 

já, nehodný sluha církve svaté, obracím se na Vaši královskou Milost s žádostí o prošetření jisté politováníhodné záležitosti. Donesla se k mým uším stížnost představitelů kupeckého cechu, kteří mají v mém městě sídlo a kteří zprostředkovávají dálkový obchod mezi středomořskými přístavy a severněji položenými městy Evropy. Podstata jejich stížnosti by se dala stručně vyjádřit jako nespokojenost s bezpečností cest v některých zemích, mimo jiné i ve Vašem Českém království. Podle tvrzení svrchu zmíněného obchodnického cechmistra a jeho zástupců jsou jen za poslední dva roky známy přinejmenším čtyři případy, kdy kupec cestující se zámořským zbožím do Vaší země záhadně zmizel, aniž o sobě zanechal jakoukoliv zprávu. Záměrně se omezuji toliko na poslední dva roky, kdy jsem ustanoven v arcibiskupském úřadu a nesu tedy odpovědnost za zájmy svých poddaných, nicméně dle vyjádření výše uvedeného cechmistra prý k podobným událostem docházelo i dříve.

Hlavním důvodem tohoto mého listu je ovšem až případ, k němuž došlo v době zcela nedávné, o němž mám sám poměrně přesné informace, neboť počátkem minulého měsíce si u mne byl vyžádat průvodní list kupec Giovanni Cavaricci, cestující z Benátek do Prahy s nákladem vzácného koření a drahocenných zbraní s damascénskými čepelemi. Podle uzavřené smlouvy se zavázal za list s mou zárukou zaplatit podílem na zisku z prodeje svého zboží, s tím, že část svého zboží u mne zanechal v zástavě jako ručení. Vzhledem k tomu však, že podobně jako jiní kupci i Giovanni Cavaricci se záhadným způsobem ztratil ze světa, svůj závazek samozřejmě neuhradil. Tím mi i přes ponechanou kauci vznikla značná ztráta.

To snad není možný, pomyslel si nevěřícně Blahota a mimoděk při tom zavrtěl hlavou. Arcibiskup, a má starosti jako nějaký trhovec. Ale aspoň se tím potvrdilo, že důstojnému arcibiskupovi opravdu nejde o kupce, nýbrž o peníze, které mu měl zaplatit, a jak je zřejmé, nezaplatil. Letmým pohledem se přesvědčil, že zbytek listu již neobsahuje nic dalšího než plamenné žádosti o prošetření celého případu královskými úřady a podpis jakéhosi Friedricha von Leibnitz, načež znovu zvedl hlavu.

„Ale jaké jsou důvody si myslet, že se tomu kupci něco stalo?“ prohodil zkusmo, zda bude královna ochotná se k tomu nějak blíž vyjádřit. „Jestliže ten Giovanni měl po návratu z Prahy do Salcburku arcibiskupovi zaplatit nějaký podíl na zisku, nebylo by jednodušší předpokládat, že se při cestě do Benátek Salcburku úplně vyhnul, aby nemusel platit vůbec nic? I podle toho, co se v listu píše, to pro něj zřejmě bylo výhodnější, navzdory té ponechané kauci.“

„To je nejpřirozenější vysvětlení,“ souhlasila Eliška Přemyslovna, „a nebýt toho, že pisatelem listu je arcibiskup, rovnou bych ten hadr,“ ukázala štítivě na pergamen v Blahotově ruce, „roztrhala a zahodila. Udělala bych to i tak,“ dodala po kratičké odmlce, při níž jako by zvažovala, co všechno v té souvislosti může prozradit. Nakonec však dospěla k rozumnému závěru, že pokud má mít Blahota šanci svůj úkol splnit, musí znát všechny podrobnosti: „Problém je, že ten případ není ojedinělý, což se píše i v tom dopisu, a i samotný předpoklad, že se Giovanni na arcibiskupovi dopustil záměrného podvodu, se dá snadno zpochybnit. Já o tom kupci nic nevím, ale pokud neměl v úmyslu vykonat jen jednu jedinou obchodní cestu a vzít při ní arcibiskupa na hůl, tak podobné řešení ani pro něj nebylo výhodné; musel přece chápat, že nikdy v budoucnu už by se v Salcburském knížectví nemohl ukázat. Musím tedy považovat za možné, že se tomu kupci skutečně něco stalo, přičemž jestli jsou cesty u nás opravdu nebezpečné, tak se s tím musí urychleně něco udělat, protože jakmile se to rozkřikne, začnou se nám kupci vyhýbat, obchod bude váznout a celá země zchudne.“

„Ale proč se arcibiskup tak snaživě zajímá o nějakého kupce?“ odvážil se Blahota zeptat.

„Protože potřebuje peníze,“ ušklíbla se královna, čímž svému oblíbenému rytíři poskytla další potvrzení jeho hypotézy. „Fridrich Libnický byl za nového arcibiskupa zvolený už v říjnu 1315. Jako nově zvolený arcibiskup pak odcestoval do Avignonu, aby tam od papeže dostal arcibiskupské svěcení, měl ale smůlu, protože papež Klement umřel o dobrý rok dřív, a jelikož se volba nového papeže vlekla až do srpna 1316, musel chudák Fridrich celou tu dobu čekat v nejdražším městě na světě a platit za všechno možné, zdaleka nejen za byt a stravu,“ vykládala Eliška ve výtečné náladě. To bylo přinejmenším překvapivé, královna takhle sdílná a bezprostřední obvykle nebývala. Jenže z její strany to ještě pořád nebylo všechno: „Všechny tyhle úplatky a další výdaje Fridrichovi pořádně pustily žilou, a aby toho nebylo málo, kvůli jeho dlouhé nepřítomnosti v Salcburku moc nechybělo, aby během té doby vypukla válka s Bavorskem. Po svém návratu z Avignonu musel tudíž zase platit jako mourovatý, aby si Ludvíka Bavora usmířil. No a teď by všechny tyhle výdaje rád dostal zpátky, a proto, jak je z jeho dopisu zřejmé, neváhal ani obejít kupecký cech v Salcburském knížectví, od kterého určitě dostává velké peníze, a uzavřít s tím Giovannim nějakou soukromou smlouvu, kterou by si napěchoval truhlu.“

Tak takhle je to, pomyslel si Blahota, který po posledních větách pochopil i důvod královnina rozpoložení. Římský král Ludvík Bavor byl klíčovým spojencem jejího manžela Jana Lucemburského, takže nepříjemnosti Ludvíkových nepřátel, a k těm arcibiskup Fridrich dozajista patřil, byly přirozeným důvodem k veselosti. Aby si o věci udělal jasno, zeptal se: „A já mám zjistit, jaký byl osud toho Giovanniho ééé,“ nakoukl do listiny, „Giovanniho Cavaricci?“

„Ne tak docela. Jak už jsem říkala, nejde zdaleka jenom o něj. Zastavíš se v kanceláři Nejvyššího podkomořího, tam ti dají seznam pohřešovaných kupců za poslední dva roky. Jde samozřejmě jen o ty kupce, jejichž zmizení někdo nahlásil, takže celkový počet může být o dost vyšší. Pak se vypravíš na Zbraslav za Kryštofem a bez jakéhokoliv zdržování ho z kláštera vytáhneš ven. Společně pak dáte nad tím seznamem hlavy dohromady, vypravíte se do Plzeňského kraje, kde je těch zmizení hlášeno nejvíc, a vypátráte, co za tím vězí. V úřadu Nejvyššího podkomořího kromě toho seznamu dostaneš i peníze na cestovní výdaje. Máš nějaké otázky?“

To přirozeně nebyla výzva, aby se velitel posádky začal vyptávat na všechno možné, nicméně jednu otázku si přesto Blahota neodpustil: „Kolik času na to pátrání máme?“ A předem se chystal na odpověď typu „včera bylo pozdě“. Dočkal se však příjemného překvapení.

„Samozřejmě že čím dřív to vypátráte, tím líp, ale nechci vás zbytečně omezovat, tohle se musí udělat pořádně. Budete muset objet všechna města, odkud ta hlášení přišla, a nějaký čas určitě zabere průzkum v terénu. Dneska máme dvaadvacátého května, takže v polovině června vás oba čekám s výsledky vašeho pátrání.“ Pětadvacet dní, spočítal si to rychle Blahota. No, to nebylo tak nejhorší, na většinu případů, co s Kryštofem v minulosti řešili, mívali času o dost míň.

„Spolehněte se, Vaše královská Milosti,“ lehce se uklonil a vzápětí s královniným svolením vycouval z audienční komnaty, v níž Eliška Přemyslovna přijímala předvolané podřízené a kde jim také jménem svého manžela krále Jana udělovala nejrůznější s vládnutím související úkoly.

Kryštof se připojuje (1317) 

„Asi bych měl nadávat,“ okomentoval Blahotův dlouholetý přítel Kryštof, kanovník metropolitní kapituly u svatého Víta, zevrubný výklad svého druha ohledně nového pověření. „Ale nebudu. Možná tě to překvapí, ale jsem šťastný jako blecha.“

„Kvůli čemu?“ nechápal Blahota.

„Kvůli tomu, že jsi mne odtud,“ ukázal palcem přes rameno proti směru jízdy, což znamenalo klášter Králova síň na Zbraslavi, „vyzvednul jen pár hodin potom, co jsem sem přijel.“

„Nono,“ namítl jeho přítel, „vždyť jsi tady v minulosti strávil, jestli to dobře počítám, dobrých sedm let v kuse. To ti najednou ty dva dny, cos tu měl na svatodušní svátky pobýt, připadají tak nesnesitelné?“

„Odvykl jsem,“ přiznal někdejší zbraslavský mnich, „a znova se vpravovat do těch zatuchlých řádových regulí, i když jenom na dva dny, není nic jednoduchého. Ale to není hlavní důvod. V těch dřívějších dobách, o kterých se zmiňuješ, jsem tu měl řadu dobrých přátel a taky práci, která mě těšila a naplňovala současně. To bylo ještě v dobách, kdy žil opat Ota Durynský,“ vzpomněl autora slavné Zbraslavské kroniky, jemuž pro toto epochální dílo opatřoval podklady a sepisoval koncepty. „Jenže Ota zemřel už před třemi roky a většina z těch ostatních přátel mezitím změnila působiště do jiných konventů. Teď to tady vede Petr Žitavský, a toho opravdu nemusím. Ten jeden nebo dva dny v měsíci, které tam v průměru trávím, jsou pro mne skutečnou zkouškou trpělivosti.“

„Ještě nevíš, a já samozřejmě taky ne, co tě čeká místo toho,“ upozornil Blahota.

„Na tom nezáleží. Zase jednou jedeme za nějakým případem; to sice nikdy není jednoduché, ale společná práce mě baví. A teď máme navíc to nejlepší počasí, jaké celý rok nabízí, což je na výpravu úplně ideální,“ poukázal Kryštof na skutečnost, že na konci května je už krásné teplo, ale ještě ne úmorné vedro, a dny jsou tak dlouhé, že noční období mezi nimi skoro ani nestojí za řeč. „No, ale k věci. Říkal jsi, že jsi v kanceláři Nejvyššího podkomořího dostal seznam pohřešovaných kupců a že se podle královny máme nad tím seznamem společně zamyslet. Kdy to plánuješ udělat?“

„Času dost. Do večera bych se chtěl dostat na hrad Žebrák. Patří pánům z Valdeka, a jelikož cestujeme v královniných službách, očekávám tam příznivé přijetí. A taky dobrou večeři.“

Kryštof se nad tím hluboce zamyslel: „Zřejmě při tom vycházíš z toho, že Vilém Zajíc z Valdeka je mezi panstvem největší oporou Elišky. Dokonce mu vloni po králově odjezdu do Lucemburska svěřila do ochrany a opatrování svého syna, kralevice Václava1.“

„Jo, přesně to mám na mysli.“

„Ale uvědomuješ si,“ zatvářil se Kryštof poněkud starostlivě, „že bratři Oldřich a Zbyněk, kterým Žebrák patří, jsou jen dost vzdálení příbuzní Viléma?“

„Tím naznačuješ, že si bratranci, nebo v jakém vztahu vůči sobě vlastně jsou, půjdou vzájemně po krku?“ zavrtěl Blahota udiveně hlavou. „Pořád jsou přece z jednoho rodu, a to v našem domácím hašteření hraje dost významnou roli.“

„Snad máš pravdu. To mi ale připomíná, když mluvíš o tom hašteření, že máme docela štěstí.“

„Proč myslíš?“

„Protože v západních Čechách, kam máme namířeno, je řada královských měst. Jen tak namátkou, Plzeň, Stříbro, Tachov, Domažlice, Klatovy, Loket a další.“

„A co tím chceš říct?“ otázal se zvědavě Blahota.

„Jenom to, že v západních Čechách je mocenská základna Švamberků, a na ty bych zrovna nespoléhal, že by šli královně na ruku. Ale díky těm královským městům máme v případě potřeby kde najít útočiště. A kromě toho, hledáme ztracené kupce. Ti se rozhodně pohybovali spíš po městech než po šlechtických hradech.“

„Bravo!“ pronesl uznale Blahota a hned připojil vysvětlení: „Náhodou jsi trefil hřebík přímo na hlavičku. Jak jsem ti říkal o těch ztracených kupcích, tak na tom seznamu je jich pět. Jeden z nich byl naposled viděný v Mýtu, nebo je aspoň o něm odtamtud poslední zmínka, jeden zmizel po opuštění Rokycan, další se záhadně ztratil poté, co odjel z Plzně, a jednoho viděli naposled ve Stříbře.“

„To je dost široké rozmezí,“ zabručel nespokojeně Kryštof, „to nám asi moc nepomůže. Ačkoliv, jedna věc je na tom zajímavá.“

„A sice?“

„Všechna čtyři města leží na obchodní cestě z Norimberka do Prahy.“

„To se snad dá předpokládat, že mezinárodní kupci cestují po hlavní obchodní stezce, ne?“ namítl Blahota.

„Tohle nám nepomůže už tuplem.“

„Tak potom nevím,“ pokrčil rameny Kryštof.

„Nic se neděje. Vždyť jsme ta města ještě ani neviděli, tak co asi tak můžeme vědět. Byl jsi někdy v některém z nich?“

„Zřejmě tě zklamu, ale v žádném, přestože mě jednou Ota Durynský vyslal pro nějaké podklady ke kronice až do Norimberku. Jenže tam jsem jel velkou oklikou přes Cheb, jelikož jsem dostal za úkol vyřídit cestou něco v klášteře v Plasích. Asi abych si po světě nejezdil jen tak naprázdno,“ dodal na vysvětlenou. „Fakt je, že klášter v Plasích je taky cisterciácký, stejně jako Zbraslav.“

„No, nic si z toho nedělej, já tam taky nebyl. Vlastně jsem byl nejdál na západ v Postoloprtech a v Lounech při tom našem nešťastném dobrodružství na hradě Džbán před necelými sedmi roky. Ale abych nezapomněl, ještě je tu ten pátý kupec.“

„A co je s ním?“

„Ten se, jak to vypadá, poněkud vymyká.“

„A čím?“

„Po něm se země slehla v nějakých Žluticích. Což, jak jsem byl v kanceláři Nejvyššího podkomořího informovaný, je někde hodně daleko na sever od Plzně. Vlastně tenhle případ jako jediný spadá do Žateckého kraje, ne do Plzeňského, a z toho vyplývá, že na té norimberské cestě určitě neleží.“

„A to byl ten kupec, kvůli kterému celou tuhle cestu podnikáme? Ten, co si ho tak hýčkal arcibiskup Fridrich?“

Blahota se zarazil: „Ne, vlastně ne, ten náš zmizel v těch Rokycanech. Proč, záleží na tom?“

„Takhle nejspíš ne. Ale ptal jsem se kvůli tomu, že kdyby ten zmizelý ve Žluticích byl zrovna arcibiskupův kupec, tak by to asi bylo vodítko.“

„Nechápu.“

„Tak uvažuj! Kupec, který jede ze Salcburku do Prahy, a ztratil by se někde u Žatce? Trochu z ruky, ne? Jeho zmizení bych očekával spíš někde v Prácheňském kraji na jihu.“

„Už rozumím. Kdyby to bylo, jak říkáš, hned by bylo jasné, že za tím kupcovým počínáním byla nějaká čertovina, ale takhle, kdoví.“

„No dobře, ale když už jsme se o těch zmizelých kupcích rozpovídali, máš nějaký plán cesty? Mám na mysli pořadí, v jakém ta města navštívíme.“

„Jelikož o tom nevíme vůbec nic, tak bych navrhoval vzít to postupně přesně v tom pořadí, jak jsem je jmenoval, tedy Mýto, Rokycany, Plzeň, Stříbro a Žlutice. Když nic jiného, tak si při tom aspoň nejmíň zajedeme. Potom se rozhodneme, jak dál, podle toho, co se nám v nich při té návštěvě povede zjistit.“

„To je rozumný nápad,“ přikývl Kryštof.

Jenže plán je jedna věc, avšak skutečné výsledky jsou věc docela jiná. Oba přátelé během následujících pěti dnů navštívili Mýto a Rokycany, ale i když se v každém z těch měst na dva dny zastavili a všude možně se vyptávali, nedozvěděli se o nic víc, než když vyjížděli z Prahy.

„Ke všem čertům, to snad není možný!“ nadával Blahota, vrtě nevěřícně hlavou, poté co nechali biskupské město Rokycany za zády. „Já nechápu, na co v těch městech ti rychtáři a další úředníci vůbec jsou. Nevím, neznám, o ničem podobném jsem neslyšel, nic takového mi nikdo nehlásil… Jinou odpověď snad ani neznají. Za co ti blbci vlastně berou peníze?“

„Tak se nerozčiluj,“ mírnil ho Kryštof.

„A proč ne? Vždyť je to k zbláznění. Člověk by očekával, že když někde oddělají kupce i s jeho doprovodem a po mrtvolách i zboží se potom slehne zem, tak že to někoho bude zajímat, ne?“

„Určitě míň, než kdyby se po nich zem neslehla.“

„Jak to?“

„Jak se říká, co oči nevidí, to srdce neželí. Objevit se někde v krajině podříznutý kupec i se všemi svými služebníky, to by byl hned rozruch, ale když není žádný důkaz zločinu, tak kdo by se staral? Radši se řekne, že kupec prostě někam odjel a že jenom on ví kam, protože každé vyšetřování přináší problémy a mezi obyvatelstvem způsobuje neklid.“

„Možná, jenže jestli se zpráva o zmizení kupců dostala až do Prahy, tak si toho přece někdo všimnout musel.“

„To nepochybně.“

„No tak!“

„Otázka je kdo, to se v těch chatrných podkladech, co jsi u Nejvyššího podkomořího dostal, nepíše. Přísně vzato, městského rychtáře zajímá jenom to, co se děje uvnitř jeho města, zatímco všichni ti kupci, pokud máme správné informace, se ztratili až po opuštění města někde v přírodě. V takovém případě –“

„Ale co mílové právo,“ nenechal se umlčet Blahota, „o to se stará kdo?“

„Přiznám se, že nejsem odborník na právní otázky, ale pokud vím, mílové právo je městské privilegium, chránící podnikání měšťanů nejen ve městě, ale i za jeho hradbami až do vzdálenosti jedné míle. Vraždami kupců, kteří k obyvatelům města nepatří, se ale nezabývá. A jestli se o to právo stará rychtář, purkmistr nebo snad někdo z konšelů, to netuším.“

„Jinými slovy, spousta úředníků a nikdo z nich za nic neručí.“

„Tak už to bývá, o tom my dva víme víc než dost. Jenže Mýto ani Rokycany ke všemu nejsou královská města a všechno tam tudíž chodí trochu jinak.“

„Takže to podle tebe máme hodit za hlavu?“

„To jsem neřekl.“

„A co jsi řekl?“

„Spoléhám na Plzeň. To je velké královské město, a navíc křižovatka obchodních cest. Sbíhají se tam stezky norimberská, řezenská i pasovská, na kterou se v Pasově připojuje stezka ze Salcburku. Do Plzně zabíhá i odbočka z erfurtské stezky přes Cheb. A z Plzně to potom všechno směřuje na Prahu.“

„A k čemu je nám to dobré?“

„V takovéhle křižovatce je určitě spousta lidí, které živí obchod. Zmizení kupce pro ně bude znamenat daleko víc než pro ty poddanské úředníky v Mýtě nebo v Rokycanech. Co kdyby příště přišla řada na ně? Ale i kdyby ne, jde tu o peníze, u mezinárodních obchodních cest dokonce o obrovské peníze, a to má pro kupce tu nejvyšší důležitost. Jakákoliv zmínka o tom, že na cestách není bezpečno, znamená pokles obchodu, a tedy citelné ztráty.“

„To zní rozumně,“ přikývl pozorně poslouchající Blahota. „Takže ty navrhuješ nechat všechny ty rychtáře a konšely stranou a jít rovnou za… no, vlastně za kým?“

„V první řadě do toho nejlepšího hostince ve městě.“

„To si nechám líbit, ale jak nám to pomůže?“

„Kde myslíš, že se ubytovávají bohatí kupci na svých cestách?“

„Už je mi to jasný,“ přikývl Blahota, jemuž se při představě pátrání v dobrém hostinci viditelně rozzářily oči.

„Hostinský, který těm kupcům podstrojuje, aby z nich vytáhl peníze, bude od nich současně dobře informovaný, kde mají nějaké svoje ústředí, kupecký cech, sídlo obchodní společnosti a podobně, a tam my se potom půjdeme zeptat.“

„Přesně tak jsem to myslel.“

„Teda s bezpečností to tu kdovíjak vážně neberou,“ poznamenal o několik hodin později, když už se přiblížili k plzeňským hradbám, Blahota.

„Je to mladé město,“ bránil pověst Plzně Kryštof.

„Pokud si dobře vzpomínám, co jsem o tom svého času zjišťoval pro Otu Durynského, založené bylo Václavem II. v roce 1295. Za tak krátkou dobu nemohl být čas na nic jiného než na tohle provizorní opevnění,“ ukázal pro názornost na hliněné valy s palisádou, navršené z materiálu vykopaného z obranných příkopů. Jakžtakž solidním dojmem působily jen dvě z kamene vybudované brány, které mohli od soutoku Mže s Radbuzou spatřit, jedna na východní a jedna na severní straně města.

„No, to je věc lidí, co tu žijí,“ mínil jeho přítel, „ale podle tvého zasvěceného výkladu, jak si tohle město blahobytně žije z obchodu, bych očekával trochu lepší ochranu všeho toho bohatství. Ten nejlepší hostinec bude určitě na rynku, co ty na to?“

„Kde jinde?“ přikývl Kryštof, načež oba zamířili k bráně, jež nesla jméno Pražská a od níž vedla necelých sto sáhů dlouhá ulice rovnou na rynk.

„Tak jsme tady,“ zkonstatoval Kryštof o něco později, když se před nimi otevřelo neobyčejně rozlehlé náměstí s velmi skromně vyhlížejícím kostelem svatého Bartoloměje2 s ještě menší věžičkou. „Nějaké šenky vidím, ale který je ten ze všech nej?“

„Když nevím, tak se zeptám,“ poučil ho Blahota a hned popošel k jednomu nedaleko stojícímu měšťanovi a začal se ho vyptávat. Nejprve česky, a když nepochodil, zkusil to v němčině.

„Dort,“ dostalo se mu odpovědi provázené gestem napřažené ruky. „Gasthaus Unter Turm. Für die besten Gäste.“

„Tak prý támhleten, jmenuje se Pod Věží a je jen pro lepší lidi,“ oznámil Blahota hlasem podobným zavrčení, když se ke Kryštofovi vrátil. „To my dva určitě jsme, takže jdeme!“

Pochopitelně nebylo možné vtrhnout do šenku a hned se začít vyptávat, s takovou by se asi mnoho nedověděli. Proto usedli k jednomu volnému stolu a po rozsáhlé objednávce, kterou přednesli pobíhající děvečce a jež rozhodně odpovídala představě o večeři „lepšího člověka“, se dali do přidušeného hovoru. Neprobrali toho příliš, protože kde se vzal, tu se vzal, objevil se uklánějící se šenkýř.

„Urození pánové,“ oslovil své nové hosty, „čím vám posloužím? Moje jméno je Blažej.“

„Tím nejlepším, co tvoje kuchyně a tvůj sklep nabízí,“ odpověděl mu vlídně Blahota. „A pokud budeme spokojení, skrblit nebudeme, tím si můžeš být jistý, příteli. Mimochodem, máš volné jizby k přenocování?“

„Samozřejmě, pro vás vždycky. Ty nejlepší jizby s výhledem přímo na rynk a na kostel.“

„Tak nám jednu zajisti.“

„A na jak dlouho to bude?“

„To ještě nevíme; máme v Plzni něco k zařizování, ale nemáme tušení, jak dlouho to může trvat. Ačkoliv, možná bys nám mohl poradit,“ přešel Blahota zcela nenásilnou formou k hlavnímu důvodu jejich přítomnosti.

„Pokud to bude v mých možnostech, velice rád pomůžu.“

„Hledáme někoho, kdo má ve městě na starost dálkový obchod. Nějakého kupeckého cechmistra, nebo jak se úřad toho člověka nazývá.“

„Tak to jste udělali velice dobře, že jste navštívili můj hostinec,“ spokojeně se usmíval šenkýř, tušící velký výdělek. Za představeným plzeňského sdružení kupců nechodí jen tak leckdo, a jestliže navíc ti, kdo ho shánějí, jsou rytíř v plášti s královským erbem a důstojně vyhlížející prelát, pak jde jistě o velikou věc. A tedy o mnoho peněz, z nichž část by při troše snahy mohla skončit v jeho měšci. „Cechmistr Wolfgang je shodou okolností můj dobrý přítel. Ostatně, i všichni ti kupci z jiných zemí, o nichž ses zmínil, urozený pane, nocují většinou u mne.“

Hostinský se až zatetelil blahem: „To je ta úplně nejsnadnější věc,“ prohlásil. „Pokud u mne budete nocovat a zdržíte se i na oběd, pak vás můžu ujistit, že Wolfgang u mne pravidelně obědvá. A při té příležitosti vás s ním nejlépe seznámím. To bude daleko lepší než nějaké doporučení na dálku.“