Martin Nesměrák 

Pastvina sivých koní 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Martin Nesměrák, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2165-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-2166-9 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Postavy románu 

SICHELBACH  (kterému se později začne zjednodušeně říkat „Žišpachy“) 

Sigibert, pán na statku Sichelbach, který pomáhal zrodu nového hradu 

Anežka, jeho žena a matka jeho dětí 

PEVNOST NA ZEMSKÉ STEZCE A OKOLÍ  (původní „Landštejn“, dnes Pomezí, resp. Markl) 

Rothbert z Birkenbergu, kastelán v Pevnosti Siffrid, písař v Pevnosti 

Erkenbert, hejtman posádky v Pevnosti 

Ulla, pradlena a opatrovatelka osiřelých dětí 

NOVĚ POSTAVENÝ KRÁLOVSKÝ HRAD NA DOHLED OD PEVNOSTI 

Evald od Studeného pramene, Kadolt ze Stálkova, Kuno řečený Dlouhý, Markvart ze statku pod Dubovou horou, Matěj od Studnice, Arnulf od Marksteinu, Sigibertovi sousedé a královští manové, sloužící v hradní posádce 

Winrich, žoldnéř 

KRÁLOVŠTÍ MINISTERIÁLOVÉ 

Hartman z Týnce, královský hejtman v prácheňském kraji a iniciátor stavby nového hradu, první kastelán na novém královském hradě Landštejně 

LESNÍ DVOREC NAD ŘÍČKOU REISSBACH 

Albero, pán dvorce 

Helwiga, jeho žena 

Reinbert, Hirso a Tymo, nájemci na Alberově půdě 

ZEMĚPÁNOVA EKIPA 

Vladislav, markrabě moravský 

Zbyslav, jeho starší družiník 

Gluša, příliš agilní lovčí 

Bohdan, Mirota a Třebek, členové ozbrojeného doprovodu 

Prolog 

Poutník kráčel zablácenou cestou za posledním ze čtyř vozů karavany. Zlehka se opíral o dlouhou hůl a nechal volný běh myšlenkám, které poletovaly jeho hlavou. Snažil se neztratit kontakt s karavanou, neměl však ani snahu se k ní připojit, protože neměl náladu na debaty s jinými lidmi.

Rozjímal o tom, nakolik se jeho život změnil. Za nečekaně krátkou dobu. Od loňska. A stačila k tomu jediná zima a pořádný kopec smůly.

Kdyby mu někdo ještě před rokem předpověděl, že vezme zavděk společností potulných poutníků, kteří jej z čirého milosrdenství strpí ve svojí blízkosti výměnou za drobnou výpomoc všeho druhu, asi by se posupně smál, až by se za břicho popadal. Proroctví by však bylo bývalo podivuhodně přesné.

Vše začalo kupodivu vcelku nenápadně. Jako každé léto uposlechl výzvy svého lenního pána a vypravil se na svoje náklady s jízdní výstrojí a výzbrojí na shromaždiště k připravovanému letnímu tažení. Z toho nebylo úniku, musel by se jinak vyplatit, což by ale důkladně nahlodalo jeho plány na rozvoj vlastního panství. Letní tažení jako taková mu v principu nepřekážela, že by se z nich vůbec nemusel vrátit, si nepřipouštěl a ke zraněním docházelo jenom velmi zřídka. Zhusta se jednalo o pouhou demonstraci síly, provázenou v menší míře kořistěním, ve větší míře podpalováním doškových střech na uherské straně území nikoho, které tvořilo vojenskou hranici.

Tentokrát však vše probíhalo poněkud jinak. Neplánovaně. Jeho průzkumný jízdní oddíl upadl na konci léta do léčky a byl rozprášen. Uhři se do boje tělo na tělo jako obyčejně moc nehrnuli, bojovali svým tradičním způsobem, tedy luky a šípy z bezpečné vzdálenosti. Železné košile poskytovaly proti zástřelům dobrou ochranu, šípy obvykle kroužkovou zbroj prorazit nedokázaly, přesto však přímý zásah mohl znamenat nepříjemnou zlomeninu nebo vleklé poranění měkkých tkání. I tak však po těle zůstávalo mnoho nekrytých míst, která byla zranitelná, protože je osníř nechránil. Obličej, krk, podpaží, nohy. To vše však bylo přijatelné riziko, tedy nic neobvyklého. Tady nicméně podobnost s dřívějšími taženími končila.

Napadený a rozprášený jízdní oddíl bohužel propadl panice, což obvykle vede přímou cestou k záhubě.

Při útěku padl pod Poutníkem kůň se zlámanou nohou a shodil jezdce, který si při krkolomném pádu zlomil levou ruku. Při vší smůle alespoň šťastným řízením osudu nedošlo k horšímu zranění. Poutník měl ovšem největší hrůzu z Uhrů, protože se zchromenou rukou si připadal bezbranný jako dítě. Ti ale jenom jedinkrát drtivě udeřili a stáhli se. Přesto však nebylo radno zbytečně otálet na místě srážky. Ochotné ruce upevnily Poutníkovu ruku do dlahy a následně do závěsu kolem krku. Při tom mu vysvlékly drátěnou košili, aby při ošetřování nepřekážela, přičemž Poutník sténal bolestí. Nebránil se tomu, protože jeden z jeho spolubojovníků projevil o košili zájem. Jenže ve chvíli, kdy už ležela na zemi, si její koupi kupodivu rozmyslel a Poutník již nenašel dost sil, aby se do ní znovu nasoukal, i kdyby mu některý z jeho kumpánů pomohl. Nechal tedy košili košilí na jedné hromadě se surkotem a zchromlým koněm a hleděl co nejrychleji zmizet z místa přepadení, stejně jako ubohoučký zbytek jeho jízdní jednotky. Nepochyboval o tom, že rádoby zájemce se pro drátěnou košili dozajista vzápětí vrátí, že si rozhodně nenechá ujít tak cennou kořist, i když ji nepořídil právě nejčestnějším způsobem. Co na tom, bližší košile než surkot, jak se říká… Poutník jenom škodolibě doufal, že podvodníka při návratu polapí uherská hlídka.

V poměrně přehledné, mírně zvlněné krajině byl útěk vcelku obtížnou záležitostí, avšak Poutník doufal, že případné nepřátelské jízdní hlídky sám zahlédne dřív, než ony zpozorují jeho. A že tedy bude mít dost času k vyhledání úkrytu v okolní vysoké trávě či v rákosí.

Snažil se co nejrychleji dojít k Dunaji a dostat se na severní břeh, kde hledal bezpečnější prostředí. Přitom mu ale nedošlo, že uherské hlídky patrolují nahodile na obou březích řeky. Ruka v závěsu bolela jako čert, nohy ale sloužily, jak náleží a až na pár modřin způsobených pádem z koně se Poutník cítil vcelku dobře.

K řece dospěl až pozdě v podvečer. Cestou nespatřil živou duši, což vnímal jako velké štěstí. Kromě nepřátelských hlídek mu totiž mohlo hrozit nebezpečí i od Rakušanů, kteří mohli snadno usoudit, že se provinil dezercí od vojska. Herisliz se odedávna trestalo smrtí, alespoň pokud bylo Poutníkovi známo, a je docela dobře možné, že trpká skutečnost, že Poutník již není schopný boje, by vůbec nepadla na váhu.

Cesta ho dovedla k brodu u důkladně opevněné osady, kde se mohutný tok řeky dělil na několik užších ramen, která obtékala četné ploché ostrůvky vysypané převážně štěrkem. Nezpevněný říční břeh tvořila bažinatá lavice, která byla téměř stejně nebezpečná jako řeka samotná. I tam bylo možné snadno přijít o cenný náklad, při hodně velké smůle i o život. Pevnější pás vozovky, v nejnebezpečnějších místech vyztužený proutěnými hatěmi, byl přehledně vyznačen vysokými kůly. Ty začínaly hned pod vysokým břehem, který výmluvně naznačoval, jak daleko do stran se řeka dokáže rozlít při vysoké vodě. Vytyčená trasa brodu překračovala řeku klikatě přes několik rozlehlejších ostrovů a ztrácela se v dálce na druhém břehu v mlžném oparu. Končila nejspíše u podobně převýšeného břehu.

Poutník měl velké štěstí, že před brodem zastihl karavanu, která se právě připravovala k překročení řeky. Vůdce karavany, vecturarius, vyjednával výši mýta s pomenším chlapíkem s křivýma vyhublýma nohama. Poutník uhodl, že se jedná o správce brodu z přilehlé osady, která má za úkol udržovat brod a vozovku v použitelném stavu.

Vůdce se zatvářil rozpačitě, když se na něj Poutník obrátil s prosbou, zda by se mohl na brodu ke karavaně připojit. Nejprve pomyslel na úskok, pak ale usoudil, že chlap s levou rukou v dlaze asi nebude představovat výraznější nebezpečí, a svolil. Pomohlo jistě i to, že Poutník jej oslovil německy, i když jeho řeč působila poněkud archaicky. Vůdce byl nicméně dostatečně zcestovalý, aby věděl, že v pohraničním pásu mezi Rakousy a Moravou se hovoří jinak než při Dunaji. Poutník byl neskonale vděčný, že nemusí se správcem sjednávat poplatek za přechod řeky. Pár denárů mu v mošničce u opasku sice zbylo, ale začínal tušit, že cesta domů bude ještě krušná a dlouhá a každý, i drobný peníz se bude zatraceně hodit.

Připojil se k doprovodu karavany, i když vnímal svoje přispění jednoznačně jako spíše symbolické. O tom svědčily i shovívavé prchavé úsměvy ostatních průvodců.

Stejně jako oni pomáhal tlačit vozy na nerovných úsecích hatí nebo když na rozměklých úvozech loukotě zapadly do řídkého bláta. Nakolik však skutečně ze všech sil tlačil, a nakolik to naopak úspěšně předstíral a spíše se vozu přidržoval, aby sám neztratil rovnováhu, to věděl jen on sám.

Účast v karavaně však Poutníkovi do značné míry vrátila potřebný klid. Sám by si býval na přechod netroufl, i kdyby mu správce odpustil poplatek. Pád do vazkého a místy docela hlubokého bahna, či dokonce do dravého proudu řeky mohl skončit fatálně. I pro zdravého cestovatele, natož pro napůl nepohyblivého Poutníka. Plavec byl mizerný a zlomená ruka by mu byla jen bolestivou přítěží.

Takto ovšem vše vyhlíželo mnohem optimističtěji. Poutník snad mohl i doufat, že pokud by náhodou klopýtl, anebo dokonce upadl, najde se nablízku pomocná ruka, která ho rychle zvedne. Proto se usilovně snažil, aby nikdo nezapochyboval o tom, jak platným členem doprovodu ve skutečnosti je.

Mokřina při břehu řeky se zdála být nekonečná, ale karavana se nakonec úspěšně vydrápala na zpevněný protější břeh. Na okolní krajinu rychle padal soumrak, takže vůdce vydal povel k postavení tábořiště na noc. Poutník nepromeškal svoji příležitost a rozběhl se podél břehu, aby posháněl nějaké suché klestí. Zatínal zuby bolestí, když zdravou rukou vkládal úlomky větví pod ruku v dlaze, ale přinesené dříví na podpal udělalo na vůdce i ostatní natolik příznivý dojem, že oproti očekávání Poutníka nevyhnali. Naopak se mu dostalo misky vývaru, a dokonce i místa k noclehu nedaleko od ohniště. Milosrdenství vůdce karavany však nesahalo tak daleko, aby věnoval Poutníkovi houni na přikrytí, i tak však byl Poutník v sedmém nebi, anebo přinejmenším hodně blízko k němu. Karavany se poctivě držel několik dní, pak se však jejich cesty rozdělily. Karavana mířila přímo na půlnoc, na Moravu, zatímco jeho domov byl spíše severozápadním směrem.

Zimu Poutník přestál v malém opatství až na samém konci souvisle osídleného území. Nebylo sice přímo na trase k jeho domovu, ale bylo jediné na relativně velkém území a neslo s sebou hřejivý příslib přístřeší a nasycení. Přinejmenším z křesťanské lásky. Dostat se tam ale nebylo úplně jednoduché a Poutník pokaždé dlouho čekal, než mu Štěstěna poslala do cesty souputníka, byť i jen na krátké společné úseky putování. Tímto způsobem se po etapách konečně dobral cíle. Bylo ostatně na čase, protože dny se neúprosně krátily, sluníčko kroužilo po nebeské báni níž a níž nad zalesněným obzorem a panovalo čím dál větší chladno. Ve dne, a tím spíš v noci. Blížila se zima, a když si Poutník připamatoval, jak drsné bývají zimy v jeho domovském kraji, bylo mu jasné, že se musí alespoň pokusit přečkat zimu někde v pohodlí a v teple. Nevěřil si, že při tempu, kterým se přibližoval ke svému cíli, by před příchodem zimy dokázal zbývající vzdálenost, byť možná i nevelkou, zdárně překonat. Ruka se hojila pomalu a v lesích číhala mnohá nebezpečí. Pokud by snad uvázl někde v hlubokých závějích, mohlo to znamenat konec.

Opat si ostražitě prohlédl zbědovaného Poutníka, od sedřených kožených jezdeckých bot přes ukoptěné nohavice až po potrhaný gambeson. Uhádl v obrysech návštěvníkovu historii, ale zželelo se mu jeho ruky v závěsu.

„Pobyt u vás si samozřejmě odpracuji,“ prohlásil snaživě Poutník, který pochopil, že je zapotřebí mírně nakloněného opata něčím definitivně přetáhnout na svoji stranu.

Bělovlasý muž nakonec váhavě přikývl a rozhodl se, že neznámému cizinci dá příležitost, aby se osvědčil. Přidělil mu pomocnou službu v kuchyni, což konkrétně znamenalo starat se neustále o dostatečnou zásobu palivového dřeva. Poutník se proto každý den od úsvitu do soumraku pilně oháněl sekerou či pilou, řezal polínka ze suchých stromů a větví, přivlečených na hospodářský dvůr opatství laickými pomocníky, a štípal je na vhodný rozměr. Odměnou získal pravidelnou, i když skromnou stravu a střechu nad hlavou v klášterním herberku.

Práce mu nečinila větší potíže, s trochou šikovnosti vše zvládl pravou rukou a levá odpočívala. A pozvolna se hojila. V době svátků Narození Spasitele byla levička zcela vyhojená, jen byla po dlouhém zahálení zesláblá. Přibíral ji tedy víc a víc ke každodenní práci, aby postupně zesílila.

Opat pak možná litoval, když zdatný kuchyňský pomocník hned zkraje jara oznámil, že se vydá na další cestu.

Karavana čtyř vozů přišla Poutníkovi vhod z více důvodů. Kromě ochrany při putování pustými lesy skýtala i velmi podobný cíl. Podle vůdce karavany mířili na Bystřicko, které bylo od Poutníkova rodného dvorce opravdu blízko.

Poutník vůdci nabídl, co v poslední době vykonával každý den a v čem se cítil být silný. Nabídl pomoc s palivovým dřívím i s ostatními činnostmi. Vůdce nic nenamítal a dovolil osamělému pocestnému, aby se přidal k jeho karavaně.

Její členové si na nemluvného chlapíka, který se motá kolem ohniště a štípe dříví na podpal, postupně zvykli. Dělal v poklidu svoji práci, dělal ji k obecné spokojenosti všech a neobtěžoval ostatní ani hloupými řečmi, ani jalovými stížnostmi. Společné jídlo přijímal bez protestů, stejně jako ubohý standard, jaký nabízelo putování po lesních cestách.

Každý vůz měl svoji stálou posádku, a jak Poutník záhy zjistil, její členové byli pokrevně příbuzní. S jedinou výjimkou se jednalo o rodiny s jedním či dvěma dětmi různého věku. Všichni členové karavany se velmi dobře znali a rádi si vzájemně pomáhali. Muži nevycházeli ven bez seker na dlouhém topůrku, které sloužily jednak jako pádná zbraň při obraně vozů a majetku, jednak jako nástroj na opatřování topiva. Vlastnili i luky a šípy, se kterými občas obratně ulovili nějakou drobnou lesní zvěř. S Poutníkem se zbytečně nevybavovali, ale ani na něj nijak záštiplně nezahlíželi. Hovořili mezi sebou německy s podobným přízvukem, jaký Poutník znal z domova.

Když bylo potřeba, vypomáhal Poutník i při vaření jídla. Jednalo se o obvyklý „věčný kotlík“, do kterého se na jedné straně vkládaly nakrájené kousky masa, zeleniny nebo starého chleba a na druhé straně se rozléval hustý a vydatný vývar. Věčný kotlík se večer co večer vyhříval nad ohništěm, voněl a probublával. Ráno se doplnil dalšími surovinami, přihřál a po vyklizení tábořiště se zavěsil na některý z vozů. A na konci dne při zřízení nového tábořiště se opět ocitl na závěsu nad ohništěm. Poutník si získal důvěru dětí poměrně záhy. Bavil je všelijakými kousky a kouzelnickými triky, nad kterými zůstávaly udiveně stát s pootevřenými ústy. Jeho nejoblíbenějším číslem byl trik se dvěma mincemi. Naučil se ho kdysi ve vojenském ležení od jednoho válečného veterána a neustálým zkoušením dovedl jeho provedení k naprosté dokonalosti.

Nejprve vždycky ukázal svému publiku prázdnou dlaň. Pak s ní hlučně plácl do desky stolu či jiné podložky, nejlépe dřevěné, a když potom ruku zvedl, ležely na stole dva stříbrné denáry. Ty potom se zářícím úsměvem pyšně vložil do mošničky u pasu, tak aby to každý zřetelně viděl.

Samozřejmě, když je před produkcí z mošničky tajně vyjímal, dělal to nenápadně a tak, aby to neviděl vůbec nikdo. Byly to pohříchu poslední dva denáry, které mu zbyly. Až je bude muset za něco utratit, bude po kouzlení. Ach jo…

Táborové děti byly samozřejmě nadšené. Obdivovaly cizího strejdu, jak si umí snadno a jednoduše opatřit peníze, tím spíš, že od rodičů neustále slýchaly, jak těžce se vydělávají. Dospělé účastníky karavany kouzelník zajímal pramálo. Viděli podobné kejkle bezpočtukrát a velký dojem na ně neudělaly. Oceňovali nicméně, že se jejich děti při hře baví, a to bylo asi tak všechno.

Vůdce karavany sice ohlásil jako cíl putování Bystřici, ale brzy se ukázalo, že tak jednoduché to nebude. Karavana necestovala přímo k vytčenému cíli, naopak, často nabírala směr do všemožných světových stran a mnohdy Poutník podle slunce neomylně poznal, že jedou spíš k východu než k západu, jak by správně měli. Často také zastavovali na víc než na jednu noc. Zajížděli i k městům, k Hornu či k Vitorazi. Poutníka to však neznervózňovalo. Tušil, kde se přibližně nacházejí, a byl si jist, že v případě nutnosti se může kdykoli odpojit a cestu k domovu snadno najde. Blížilo se léto a nic mu nescházelo.

Pokud se snad zkraje Poutník domníval, že jeho souputníci ve čtyřech vozech jsou obyčejní tuláci, kteří si křižováním krajinou vyhledávají vhodné cíle ke krádežím, mýlil se.

Muži byli prospektoři a pátrali v pustých lesích po ložiscích rud vzácných kovů. Když Poutník dospěl k tomuto poznání, nemálo ho to zaskočilo. Překvapivé bylo především to, že vůbec existuje podobné řemeslo, anebo spíše profese, či snad dokonce umění.

Poutník samozřejmě věděl, jakým způsobem si lidé opatřují zlato, stříbro, ale třeba i měď či její slitiny, kupříkladu bronz. Viděl i doly, kde se dobývá surovina. Její zpracování bývalo velmi pracné, to dobře věděl, ba dokonce i viděl. I když v posledku to, co ve skutečnosti viděl, byl spíš jenom baldachýn čpavého kouře při hutnění rudy než proces získávání cenných kovů jako takový.

Že tedy drahé kovy pocházejí ze země, z hloubi dolu, o tom nepochyboval. A v dole přece každý ví, kde má kopat. A armády dělníků, kteří v potu tváře stříbronosnou či zlatonosnou rudu dobývají, se takto činí každý den.

Pro Poutníka nicméně bylo překvapivé nečekané zjištění, že dolování muselo mít pokaždé nějaký prvopočátek. Než byla vyhloubena úplně první jáma každého dolu, tak někdo musel rozhodnout, že kopat se bude právě tady, a nikde jinde!

Ale kdo to rozhodl? A podle čeho? Jak se rozhodoval? Anebo jsou snad naleziště rud úplně všude?

Poutníka notně překvapilo, že odpověď na podobnou otázku má doslova na dosah ruky. Že rozhodnutí v podstatě přichází od lidí, se kterými večer co večer klábosí o všem možném, než se sebere a jde se natáhnout do prostého lůžka pod vůz. Tito lidé, přežívající od jara do podzimu v obyčejných plátěných stanech, jsou nějakým záhadným způsobem propojeni s bohatstvím, které se skrývá kdesi pod povrchem země.

Poutník pochopil, že se setkal s fenoménem, který by mohl od základů změnit jeho dosavadní život. Jenže netušil, jak celý problém uchopit. Bylo zřejmé, že prospektoři disponují znalostmi, které normálnímu smrtelníkovi naprosto unikají. A nejspíše těží z letitých zkušeností mnoha generací svých předků. Bylo jasné, že se o svoje dovednosti, které jsou základem a podstatou jejich živobytí, nebudou chtít rozdělit s kdekým. To bylo nad slunce jasnější a Poutník chápal, že jít a zeptat se, jak to vlastně dělají, nebude cestou, která by vedla k cíli. Mohl jedině něco nenápadně odkoukat. Tušil ale, že to nejspíš stačit nebude.

Muži se s ním o svojí práci nikdy nebavili, takže nebylo možné nějak umně svést tok řeči příslušným směrem. To nepřipadalo v úvahu, bylo by to příliš okaté. Poutník si tedy začal víc všímat jejich počínání a začal je zpovzdálí poněkud systematičtěji studovat. Času měl dost a dost, během přesunů mezi tábořišti neměl co na práci, a mohl tedy v duchu utřiďovat svoje různorodé poznatky. Nikdo ho při tom nerušil. Ostatně on sám tomu napomohl tím, že se držel za karavanou na dohled, nikoli však na doslech.

Při zakládání tábořiště se ochomýtal vždy zpočátku v blízkosti ohniště, pak však v souladu se svými obvyklými povinnostmi odběhl do lesa, aby nanosil dostatek suchého dříví. Jakoby náhodou se postupně propracovával se svým sběrem k místům, o která se zajímali i prospektoři. I oni hned záhy po příjezdu opouštěli tábořiště a procházeli okolní les. Nosívali s sebou obvykle sekery, takže zprvu Poutník podlehl mylnému dojmu, že stejně jako on chodí na palivové dříví. Leč nebylo tomu tak. Pětice prospektorů (v jednom ze čtyř vozů nejel rodičovský pár, ale dva bratři) si obvykle rozdělila les na úseky a rozešla se po okolí. Poutník jejich systém nechápal a ani se o to příliš nesnažil. Nepokoušel se těsněji sledovat ani jednoho z nich, naopak, s tváří skloněnou k zemi sbíral klestí a s plnou náručí pak odběhl do tábořiště, aby se znovu pustil do sběru o kousek dál.

Hrozně rád by býval pochopil postup prospektorů, ale to bylo prozatím mimo jeho možnosti. Bylo jasné, že hledají nějaké markanty, které jim mohou prozradit, co se skrývá v zemi. Jenže co je důležité a co není? Směr a sklon vodních toků? Skladba rostlin? Četnost nebo velikost kamenů?

Poutník si s hrůzou uvědomil, že pravděpodobně bude záležet i na povaze nerostů, které leží na zemi. Na první pohled vypadá kámen jako kámen, snad že některý má oblé a jiný má ostré hrany, ale nejspíš bude zapotřebí zohlednit i něco dalšího. Poutník ze zkušenosti věděl, že například vápno pro stavění zdí na maltu se dá vydobýt jenom z určitého druhu kamene. Z jiného ale ne. Ani náhodou. Ani zázrakem. Z toho by se snad dalo usoudit, že pokud existuje jeden speciální kámen, ve kterém se skrývá vápno, které je možné z něj vydobýt, rozumí se po důkladném zpracování za použití ohně, může analogicky existovat jiný speciální kámen, který v sobě skrývá stříbro, které se z něj také nějakým důmyslným způsobem vydobývá. A klidně taktéž za využití ohně…

Něčemu podobnému Poutník doposud nevěnoval absolutně žádnou pozornost a najednou si uvědomil, co všechno mu uniká a co ti lidé v tábořišti na rozdíl od něj vědí.

Zhusta se stávalo, že se prospektoři sesedli dál od ústředního ohniště, dali hlavy dohromady a zevrubně se o čemsi radili. Nikoho k sobě nepustili a polohlasně rokovali dlouho do noci. Jak rád by se byl Poutník dozvěděl, o čem tak důležitě diskutují. Jenže co naplat – nebylo jak se to dozvědět. A dost možná, jak postupně začínal chápat, tak jak se jeho obzor pozvolna pootvíral novým znalostem, by stejně neporozuměl z rozhovoru prospektorů vůbec ničemu. Protože mu chyběl základní vhled do dané problematiky.

Po takové zevrubné poradě obvykle tábořili v daném místě několik nocí. Vždy hned po snídani muži obvykle odcházeli do lesa a Poutník po úklidu tábořiště vyrážel na dříví. Více nocí v tábořišti vyžadovalo logicky přibližování dříví z větší a větší vzdálenosti, což Poutníkovi umožňovalo přiblížit se k mužům bez jakéhokoli podezření na dohled a někdy i na doslech. Bůhvíco mu to ale nepřineslo. Několikrát zahlédl v jejich rukou virguli, což ho poněkud zmátlo, protože měl za to, že proutkaření se využívá výhradně k vyhledávání pramenů pitné vody. Inu, dost možná, že všechno spolu nějak souvisí, pomyslel si utrápeně.

Několikadenní táboření se obvykle rovněž neobešlo bez průzkumu s těžkým ostrým špičákem, kterým prospektoři rozbíjeli některé z kamenů nalezených v lese. Pár jich odnesli, jiné nechali ležet na místě. Když měl Poutník příležitost, jedny i druhé zběžně obhlédl, moudrý z toho ale nebyl. Pravda, některé čerstvé lomy obsahovaly třpytivé částice, které mohly být vzácné, jenže obdobné třpytky se vyskytovaly i na úplně obyčejných lomových kamenech, ze kterých se stavěly zdi kostelů a hradby měst. Nic to tedy nejspíš samo o sobě neznamená, pomyslel si Poutník kysele. Stavitelé by přece nezdili ze stříbronosných kamenů, to rozhodně ne!

Prospektoři zjevně tvořili dokonale sehraný tým a Poutník pochopil, že jsou nejen hluboce spřáteleni, ale možná i nějakým způsobem spřízněni. Jednoduše řečeno, táhli neochvějně za jeden provaz a svoje tajemství si bedlivě střežili.

Jakmile Poutník pochopil, čím se jeho souputníci zabývají, začal si více všímat i jejich návštěv lidnatějších sídel. Bylo mu jasné, že prospektorská činnost není jen samoúčelnou zálibou, a pokud měla přinášet nějaké ovoce, bylo ji třeba šikovně zúročit. Nejlépe otevřením dolu a vytěžením nosného ložiska. Prospektoři se však ničím podobným zjevně nezabývali, ba ani nebudili dojem, že by něco podobného plánovali v blízké budoucnosti. Poutníka to nejprve mátlo, ale pak si uvědomil, že pravděpodobně nalezené ložisko prodají či pronajmou některému důlnímu podnikateli, který se na těžbu surovin specializuje. Žádné náznaky něčeho takového nicméně Poutník po cestě nezaznamenal, pročež mu vycházelo na první pohled zřejmé vyústění, že obchod se uskuteční v některém z navštívených měst. Čím hlouběji o celé věci dumal, tím větší pochybnosti se ho zmocňovaly. Nakonec si nicméně uvědomil, že s největší pravděpodobností to úplně první a nejdůležitější, co prospektoři musí zařídit, pokud tedy mají všech pět pohromadě a pokud on sám nějaký životně důležitý aspekt nepřehlédl, je registrace naleziště v zeměpanské kanceláři. To je úkon, který by měl prospektorům zajistit přednostní právo na využití nalezené rudné žíly. Bylo zjevné, že nějaká podobná instituce musí existovat, protože jinak by se prospektorskou činností nikdo nezabýval, jelikož by z toho neměl nakonec ani denár, protože důlní podnikatel by prospektorům právo přednosti bez mrknutí oka upřel. Na čestné slovo rukou dáním či snad přísahu se zajisté spoléhat nedalo. Zvláště v situaci, kdy je v sázce celé jmění. A bez průzkumu by se těžba drahých kovů brzy zasekla. Vytěžená ložiska by nemohla být nahrazena jinými, protože by nebyl v dosahu nikdo, kdo by je uměl objevit.

Poutník si dobře uvědomoval fatální mezeru ve svých vědomostech, avšak mohl ji vcelku spravedlivě omluvit tím, že na něco podobného dosud nenarazil, takže nebylo kde se poučit. Zároveň mu došlo, že mlčenlivost prospektorů není až taková tragédie, jak se zkraje zdálo, protože potřebné znalosti může získat i jinak. Možná právě v zeměpanské kanceláři, která eviduje jednotlivá důlní díla. Při troše ochoty, kterou je možno vhodnými prostředky namotivovat, musí být možné dozvědět se přinejmenším formální stránku celé věci. Totiž podle jakých pravidel se zápis nového naleziště do knih provádí, a především jak se naleziště vyznačuje přímo v terénu. Protože nějaké označení přece důlní pole mít musí. Bude sice stále chybět to podstatné a nejdůležitější, totiž jak rozeznat místa, kde se v podloží nachází cenná surovina, ale se znalostmi, jak si počínat formálně správně ve vztahu k zeměpánovi, se rýsovala vcelku reálná možnost, že se objeví uskutečnitelná cesta, jak postupovat dál k vlastnímu prospěchu. Poutník by si například mohl prospektory zjednat na jednorázový průzkum svých vlastních pozemků, což by nemuselo být ani příliš nákladné a případný nález stříbronosné, či dokonce zlatonosné rudy by mu všechny vynaložené prostředky bohatě vynahradil. Rýsovala se tedy určitá velmi zajímavá perspektiva, jak vlastní pozemky zhodnotit lépe než jenom klučením pro nové polnosti a pastviny.

Prospektoři využívali návštěvy měst k doplnění zásob a vždy se zdrželi několik dní. Tábořili před hradbami a střídali se v návštěvách města a v ostraze tábořiště. I Poutník využíval volna k občasným průzkumným cestám po městě, přičemž dával pozor, aby jej prospektoři nenačapali, jak se pokouší je nenápadně sledovat. Úspěšný však nebyl, během jeho přítomnosti nikdy nenavštívili žádný dům, kde by se mohl nacházet příslušný úřad. Anebo tam zašli, když on zrovna zůstal na tábořišti.

Poutníkovi bylo jasné, že i kdyby zeměpanský úřad nakrásně objevil, nemohl by ho prozatím navštívit. A to hned z několika důvodů. Zaprvé by se tam mohl čirou náhodou potkat právě se svými prospektory, což by nemuselo být úplně příjemné. Navíc by mu začali dozajista věnovat mnohem větší pozornost. Zadruhé jeho šat a vybavení by nevzbuzovaly potřebnou důvěru a z úřadu by ho nejspíše bez okolku vyhodili. A pokud ne, určitě by si jeho návštěvu pro zřejmou neobvyklost zapamatovali. Ani to nemohl potřebovat. A zatřetí, bylo zjevné, že pokud se má něco skutečně zajímavého dozvědět, nesmí skrblit penězi. A těch se mu zrovna hrubě nedostávalo. Co naplat, bude muset průzkumnou návštěvu úřadu odložit na později. Nejprve tedy zajede domů, kde si opatří potřebné prostředky, a pak se uvidí. A pokud bude slušně oblečený, může se po sídle úřadu i poptat, aniž by vzbudil nevítaný údiv. Proto jej ani příliš netrápilo, že prozatím ani netuší, kde úřad přes dolování, tedy horní úřad, vlastně sídlí.

I tak považoval Poutník svoji anabázi s prospektory za nesmírně užitečnou. Na cestě získal několik zásadních podnětů, jak by mohl v budoucnu zhodnotit svoji půdu, a v duchu uznával, že pokud by býval putoval úplně sám, a tedy víceméně stranou ostatních lidí, nejspíš by jej čerstvě nabyté vědomosti bezezbytku minuly.

Poblíž Bystřice se karavana nečekaně rozdělila. Neobešlo se to bez energického, leč tichého dohadování, které Poutník zpovzdálí trpělivě pozoroval. Trojice vozů pak zamířila k západu a čtvrtý vůz s oběma bratry a asi pětiletým hošíkem odbočil k východu. Poutník se připojil právě k nim. Směr jejich trasy jej totiž přibližoval k domovu, ale hlavně byl docela zvědavý, kam oba prospektoři vlastně míří. Pokud by se bývali chtěli vydat na Moravu anebo do rakouského pohraničního lesa, mohli se odpojit už dříve a zamířit na půlnoc. Dozajista by to bylo mnohem příjemnější putování než ve směru od Bystřice. Před sebou totiž měli Blato, rozlehlý a nebezpečný močál, který se rozkládal na velké ploše v blízkosti evropského rozvodí a kudy vedla jenom jedna jediná zpevněná a udržovaná cesta. Zemská stezka spojující Čechy s Moravou. Poutník se ve zdejší krajině vyznal velmi dobře a udivovalo ho, co by prospektory mohlo na liduprázdné a většinou vodou prosáklé končině zajímat.

Kapitola první 

Od rána drobně, ale vytrvale pršelo. Nepříjemné počasí vybízelo spáče, aby neopouštěli vyhřátý pelíšek, ale aby se naopak zahrabali co nejhlouběji do teplých přikrývek, dennímu světlu navzdory.

Chlapec nedlouho po svítání vyslyšel volání přírody a vyklouzl ze stanu do uplakaného dne. Na ochranu před deštěm si přes ramena přehodil vlněnou pláštěnku neurčité barvy a nazul lýčené střevíce. Natáhl si přes hlavu kapuci a vyběhl do blízkého podrostu.

Byl již velký a dokázal se obsloužit bez pomoci dospělých, ba dokonce už ani nevyžadoval, aby jej otec nebo strýc posléze zkontrolovali, jestli je vše jak má být. I tak však vyhledával nerušené soukromí, a proto zamířil vzhůru mírnou strání hlouběji do lesa.

Při návratu ho nezvyklý hluk v tábořišti přiměl, aby rychle přičapl k zemi a opatrně vyhlédl, co se vlastně děje.

A nyní jen s hrůzou sledoval strašlivé divadlo, které se odvíjelo před jeho očima. Tiskl se vší silou k zemi ve snaze učinit se neviditelným, protože pochopil, že pokud jej hrozivé zlo uchvátí, povede se mu nedobře.

Hustý podrost mu umožňoval jen omezený výhled na tábořiště na malé světlině uprostřed hlubokého lesa. Bylo ohraničené vozem zakrytým voskovanou plachtou na jedné straně palouku a plátěným stanem na straně druhé. Uprostřed bylo malé ohniště s rožněm a kotlíkem.

Chlapec neobhlédl celé děsivé jeviště, ale to málo, co viděl, ho naplnilo čirou hrůzou. Jeho otec i strýc leželi nehybně na plácku před stanem a po tábořišti zuřivě pobíhal muž s dlouhým ostrým nožem v ruce. Blýskavá čepel byla zbrocena jasně rudou krví a chlapec neomylně pochopil, odkud ta krev pochází.

Vrah dozajista nemohl být sám, musel mít nějaké společníky, domýšlel si chlapec, vždyť jinak by přece otce ani strýce nepřemohl. To bylo jasné každému, kdo oba muže dobře znal. Táta byl velký a silný mužský, to chlapec velmi dobře věděl, protože se mu nepovedlo ho ani jednou přeprat, přestože do toho vložil všechny svoje síly. Otec jej pokaždé se smíchem přitiskl k zemi a stačila mu k tomu jedna ruka. Levá. A strýček byl ještě o dva palce vyšší, takže musel být i silnější. To dá přece rozum. Jenže v tábořišti se muselo stát něco nečekaného, docházelo chlapci. Něco překvapivého. Něco šokujícího. Jako když někdo na někoho nenadále vybafne, takže oběť leknutím až poposkočí. Jedině tak se dalo vysvětlit, že se otec ani strýc útočníkovi nebo snad útočníkům neubránili. Oba muži, kteří doposud utvářeli celý chlapcův svět, co jeho krátká paměť sahala, leželi bez hnutí na řídké lesní trávě a jejich vrah netrpělivě prohledával stan a jeho nejbližší okolí. Co hledá, bylo chlapci jasné.

Hledá jeho. Aby mu ublížil.

Hoch přemýšlel, jestli bodnutí tím obrovským tesákem bolí. A pokud ano, jak moc může zabolet. Jestli bolí víc než rozbité koleno, které si před časem vykoledoval, když lezl po žulových balvanech nahoře ve stráni. Z rány mu tekla krev proudem, alespoň tak mu to tehdy připadalo, a on řval, jako když ho na nože berou, k zjevnému pobavení otce i strýce.

Dneska však ani jeden z nich při přepadení tábořiště nevykřikl, ba ani nezasténal. Chlapec alespoň nic takového nezaslechl. Dost možná tedy, že to bodnutí ani tolik nebolí…

Jenže do chlapcovy mysli se pomaličku vkrádalo drsné podezření, že bolest možná není to úplně hlavní a nejdůležitější. Že možná mnohem závažnější je, co se bodnutím v těle porouchá a poškodí. A za jak dlouho – a jestli vůbec – se to zahojí.

Jeho rozbité koleno se tenkrát vyhojilo docela rychle. Chvíli odpočíval, než se krvácení zastavilo a na ráně se utvořil strup, a pak znovu pokračoval v průzkumu okolního lesa. Bez potíží, bez omezení.

Hlavou mu blesklo, jestli otec a strýc také nyní jenom neodpočívají, aby se poranění zatáhlo a začalo se vyhojovat. A pak prostě vstanou a budou pokračovat tam, kde před útokem skončili.

Chlapec nicméně pochopil, že se nemůže zajít přesvědčit, jak to s oběma jeho blízkými vypadá, aby jim eventuálně pomohl nebo něco přinesl. Na to vyhlížel muž pobíhající se zakrváceným nožem po tábořišti příliš odhodlaně. Když prosmýčil okolí stanu a vozu, vypravil se do okolního podrostu.

Chlapec byl naštěstí ukryt mnohem výše ve stráni. Nebyl líný kvůli rannímu soukromí vyběhnout dál do lesa a to mu možná zachránilo život. Kdyby se byl skrýval blíž k palouku, vrah by jej dozajista polapil. Vrah nebo některý z jeho pomocníků. Chlapec sice nikoho dalšího prozatím nezahlédl, ale podvědomí ho důrazně varovalo, že útočník nejspíš nebude sám. Jeho druhové se tudíž mohou skrývat někde poblíž a číhají, až se chlapec mimoděk prozradí nechtěným pohybem.

Hoch se tedy tiskl k zemi a doufal, že ho neurčitá barva jeho pláštěnky ochrání před slídivýma očima. Najednou byl neskonale vděčný, že nepřemluvil otce, aby mu na trhu koupil pelerínku v živé barvě. Žlutá nebo karmínová by ho dozajista prozradila hned. Jenže kdo tehdy mohl tušit, že ho čeká něco takového? Něco tak hrozivého?

Chlapec nevystrkoval z úkrytu ani špičku nosu. Tohle nebyla hra na schovávanou, tohle bylo doopravdy. Tady nebylo výhrou dovedné doběhnutí k pikole a zapikání nepozorného strážce pikoly, který se neuměl dívat po okolí a nedokázal protihráče v jejich úkrytech objevit. Tady bylo výhrou holé přežití. A nešlo to zařídit nijak jinak než zůstat v úkrytu tak dlouho, dokud nebezpečí nadobro nepomine.

Vrahovi se do stráně nechtělo. Ve větší vzdálenosti od tábořiště se logicky mnohonásobně zvětšoval prostor, který by musel prohledat, pokud chtěl drobného chlapce najít. A k tomu se nedostávalo času a nakonec ani vůle. Otálení na místě vraždy se totiž nemuselo vyplatit. Tábořiště bylo sice v hloubi lesa daleko od cesty, ale naložený vůz mohl u výjezdu ze zemské stezky zanechat dosud viditelné stopy a některý úporný zvědavec mohl mít neodbytnou touhu zjistit, kdo že to vlastně opustil říšskou silnici a zamířil do hloubi lesa. A proč vlastně? Co tam pohledává?

Pokud by vraha někdo načapal s krví zbrocenou čepelí nad dvěma mrtvolami, nedopadlo by to s ním nejspíš dobře. Podobné situace se obvykle řešily pořadem rychlého práva oběšením na nejbližší příhodné větvi. Vrah rychle zabodl tesák do země až po rukojeť, vyškubl ji, zběžně prohlédl, zda se dostatečně vyčistila, a zasunul do pouzdra. Pak se pustil do úklidu tábořiště. Obě bezduchá těla odtáhl hlouběji do lesního podrostu, zakryl větvemi a krvavou kaluž posypal hlínou, listím a jehličím. Strhl stanovou konstrukci a uklidil ji do vozu. Přivedl valacha, který se volně pásl na okraji světliny, zapřáhl jej do postroje a připravil se k odjezdu.

Celou dobu po očku pozoroval okolní les a tajně doufal, že vyklízení tábořiště přiměje chlapce, aby konečně vylezl z úkrytu. Jeho očekávání se však nenaplnilo.

Chlapec byl sice ještě malý, ale nebyl hloupý. Prokoukl podlou hru a svůj úkryt neopustil. S tvářemi smáčenými hojnými slzami pozoroval vrahovo počínání dole na lesním palouku, ale nepodlehl vábení a nepolekal se samoty, která se k němu natahovala ze všech stran. Co naopak najisto věděl, bylo, že od muže v tábořišti mu hrozí bezprostřední nebezpečí, a je tedy nezbytné držet se od něj co nejdál. Jedině tak zůstane naživu. Prozatím ale nedokázal domyslet, co bude dál a kdo mu pomůže. Neodvolatelně však pochopil, že otec ani strýc to nebudou. A nikoho dalšího neměl. Otcovi a strýcovi přátelé, kterým chlapec také říkal „strýčku“ a se kterými se na svých cestách často potkávali, mohli být někde poblíž, ale nemuseli. Naděje však žila. Třeba je některý z nich nablízku a objeví se…

Matku chlapec nepoznal. Otec mu trpělivě vysvětlil, že odešla do nebe, což muselo být nějaké místo hodně a hodně daleko, když se ani jednou za celou dobu na něj nepřišla podívat. Byl by jí ukázal, co všechno se už naučil. Z otcova vyprávění ale chlapec pochopil, že v nebi je jí dobře, takže se na ni už nezlobil a byl nakonec rád, že se jí daří dobře a nic jí nechybí. Od otce také věděl, že i když jej matka nenavštěvuje, shora na něj stále shlíží a má velkou radost, jaké její syn dělá pokroky. To chlapce dokonale usmířilo a uklidnilo.

Zvykl si na prosté prostředí, které jej každodenně obklopovalo, a putování krajinou s otcem a strýcem považoval za zcela normální, ba jediný rozumně možný způsob živobytí. Tábořiště, navlas podobná jedno druhému, pro něj představovala důvěrně známý svět bezpečí. V jeho hájemství se nebál ani dravé lesní zvěře, ani lesních běsů.

Jenže tábořiště na palouku pod strání, kde se vystrašeně krčil v úkrytu, právě zmizelo beze stopy.

Kapitola druhá 

Sigibert sestoupil z koně a polohlasem jadrně zaklel. Náklad, uvázaný k sedlu na koňském hřbetu, se uvolnil a hrozilo, že se sveze po zadku koně na rozblácenou cestu. Nezbylo než úvazy uvolnit, převážené předměty šikovně přerovnat a znovu pečlivě a hlavně pevně uvázat.

Sigibert přemýšlel, zda domů na Sichelbach dorazí relativně suchou nohou, anebo jej doprovodí déšť. Rychlý pohled na zamračenou oblohu sliboval spíš tu druhou možnost. Slunce se ukázalo po dešti hned časně zrána, ale pak se znovu ukrylo za šedavými mraky zavěšenými nad korunami stromů.

Sigibert ze Sichelbachu byl manem nově zřízeného hradního obvodu, který příslušel k nově vybudovanému královskému hradu, pro který se pozvolna prosazovalo jméno Landštejn. Pravda, bylo to pojmenování snadno zapamatovatelné, úderné a dokonale vystihovalo charakter mohutné pohraniční pevnosti, stavěné podle nového způsobu z kamene a z vápna.

Co na tom, že i sousednímu, mnohem staršímu hradišti, které patřilo rakouským hrabatům ze Zobingu, se v listinách rovněž přezdívalo Landesstein? Výstavbou nového královského hradu se poměry na zemské hranici zásadně změnily a nově nyní platilo právě to, co vyhovuje panu králi. Králi Přemyslovi, mocnému stavebníkovi nového kamenného hradu.

Místní lidé, Sigiberta a ostatní hradní many nevyjímaje, nebrali přenesení jména nikterak úkorně. Rakouské hradisko totiž nikdy Landessteinem nenazývali, módní název se mezi nimi vůbec neujal. Pro ně byla hliněnými valy a palisádou opevněná ostrožna nad bezejmenným pravobřežním přítokem potoka Pstruhovce odjakživa Pevností. Mohli snad ještě hovořit o Tvrzi anebo o Castellu nebo Burgu, pokud se snad chtěli pochlubit, že byli ve světě dál než za nejbližším kopcem.

Jejich Pevnost ve většině z nich budila zaslouženou úctu, protože pevné ohrazení, sestávající ze dvou prstenců mohutných valů korunovaných palisádou, bylo to nejvyšší a nejmohutnější, co prozatím viděli.

Nově budovaný královský hrad hned na protější straně mělkého údolí pro ně znamenal dokonalé překvapení. Vysoké silné kamenné zdi vzbuzovaly dojem nedobytnosti a nevídané vojenské moci.

Příchod královského vojska do sporného pohraničí, který vyústil v několikaleté budování nového hradu, dokonale zamíchal zaběhanými poměry mezi starousedlíky. Někteří z nich, jako například Sigibert ze Sichelbachu a šest jeho nejbližších sousedů sídlících na sever od zemské stezky, vstoupili přímo do služeb nově příchozí královské moci, někteří raději vyčkávali, a někteří se naopak nepokrytě těšili, až se přivalí rakouská armáda a zažene drzé vetřelce zpět na sever do Čech. To se však kupodivu prozatím nestalo.

Přes četná protivenství, úklady i přímé útoky z rakouské strany se nakonec královská moc v kraji udržela. Sigibert a jeho sousedé získali status královských manů, což jim zajišťovalo přímou ochranu ze strany krále. To v neklidné a turbulentní době znamenalo určitou existenční jistotu.

Ostatním nezbylo než se s novou situací smířit. Nečinilo jim to větší potíže, protože královská moc je nijak zásadně neomezila. Držení půdy se nezměnilo a starousedlíci si uchovali vše, na co měli právo.

Sigibert se už chystal vylézt do sedla, když uslyšel veselý smích. Vzápětí zaslechl klapot kopyt a v příštím okamžiku se v zatáčce stezky objevil jezdec. V těsném závěsu za ním se pak vynořili další dva. Jelikož Sigibert zaslechl smích dříve než dusot kopyt, usoudil z toho, že jezdci předtím za zatáčkou nějakou chvíli stáli. Odpočívali nebo se radili. Anebo možná na cestu vyjeli z přilehlého lesa…

Vedoucí jezdec spatřil Sigiberta na kraji cesty a přitáhl koni uzdu. Sigibert ustoupil zpět do rozměklé krajnice. Trojice jezdců ho nehnutě pozorovala.

Muži byli vystrojeni a vyzbrojeni stejně jako Sigibert. Měli osníře, drátěné košile do půli stehen, pod nimi prošívané gambesony a navrch surkoty. V závěsu u sedel měli zavěšené meče. Přílby si nenasadili, ba ani kukly od železné košile. Cítili se tedy ve zdejším lese dokonale v bezpečí. Podobně jako Sigibert.

Setkání uprostřed pohraničního hvozdu bylo ošidné a Sigibert byl ve zjevné nevýhodě. Cizí jezdci jej mohli snadno napadnout a nemusela jim v tom bránit ani relativní blízkost nového hradu nebo staré Pevnosti. Důvodem napadení mohlo klidně být obyčejné kořistění, vždyť kroužková zbroj byla poměrně drahá, a proto i cenná. Pokud by tedy jezdci měli podobné spády a získali by dojem, že jim jejich čin projde bez trestu, možná by váhali jenom krátce.

Sigibert měl nutkání zkusit povytáhnout meč z pochvy, jestli v ní nezatuhl, ale pak se opanoval. Uchopení jílce meče by si mohli cizí jezdci vyložit jako výzvu k boji a mohli by ji využít jako vítanou záminku k okamžitému napadení. Pokud by tedy vůbec chtěli nějakou záminku hledat. Jenže proč jim to zbytečně ulehčovat?

Jeho kůň neklidně přešlápl. Sigibert toho okamžitě obratně využil, pohladil jej po nozdrách, aby jej uklidnil, a krátce přitom zvedl pravou ruku ve směru k jezdcům na znamení, že nedrží zbraň. Utišený kůň pak skončil zpátky u krajnice po levé Sigibertově ruce, takže mu příhodně vykryl levý bok. Sigibert jej ještě párkrát jemně pohladil, trojici mužů však nespustil z očí.

Jezdci se zvolna seřadili za sebe do zástupu a pobídli svoje koně do kroku. Shlíželi na Sigiberta u krajnice a dávali si bedlivý pozor, aby ani oni ani jedním prstem nezavadili o jílec meče. Neuniklo jim, že jejich protějšek přemístil svoje zvíře tak, aby ztížil případné napadení, což okamžitě evokovalo zásadní otázku, jestli by se potyčka vůbec vyplatila. Pokud by tedy něco takového bylo vůbec v původním plánu. Mrzutě si uvědomili, že by sice nejspíš nakonec zvítězili, ale cena by byla neúměrně vysoká. Navíc nebylo jasné, zda osamělý ozbrojenec není pouhým předvojem většího oddílu.

Když vedoucí jezdec ozbrojené trojice míjel Sigiberta, naznačil sotva znatelnou úklonou zdvořilý pozdrav. Sigibert mu gesto oplatil. Trojice mužů jej pomalu míjela v těsném sledu. Jeli zvolna, lehce pootočeni v sedlech, aby jim neunikl ani ten nejmenší pohyb za jejich zády. Po několika krocích se spořádaně seřadili vedle sebe a pobídli koně do klusu. Během několika okamžiků se ztratili za zatáčkou.

Sigibert si hlasitě oddechl. Úplně klidný ale nebyl. Namísto toho, aby co nejrychleji odjel z místa nečekaného setkání, zavedl koně hlouběji do lesa a na skrytém místě, odkud byl dobrý výhled na zemskou stezku, trpělivě čekal, jestli se jezdci náhodou nevrátí. Aby se vydali po stezce v jeho stopách. To se však nestalo.

Vrátil se tedy na stezku, vyhoupl se do sedla a svižným klusem zamířil k západu. Prodlení v lese ho sice zdrželo, ale opatrnosti nebylo nikdy dost. Časy byly nejisté, na neklidné hranici se válčilo prakticky bez ustání a po cestách se trousila všelijaká čeládka. Přijít o život či k úrazu na dohled od domova jen kvůli zanedbání jednoduchých pravidel bezpečnosti by bylo neodpustitelné.

Za normálních okolností by Sigibert býval necestoval na domovský dvorec po zemské stezce. Byl by použil úzkou pěšinu v lese, kterou znal jenom on sám a členové jeho rodiny. Dlouhé oklice po zemské stezce by se dozajista s potěšením vyhnul.

Jenže po dokončení nového hradu panovalo všechno možné, jen normální okolnosti nikoli. Podpůrné královské vojsko spěšně vyklidilo areál ochranného tábora pod hradem, s pomocí tažných koní vytrhalo okolní palisádu, aby ji nemohl využít nepřítel při případném obléhání, a vztyčilo ji znovu blíž k hradu, aby ohradilo nově založené předhradí a podhradí. Pak odtáhlo na Moravu a nový hrad byl ponechán sám sobě.

A právě tohle připadalo Sigibertovi nepatřičné. Nejbližší sídla západním směrem byly totiž Bystřice, Lásenice a Hradec, každé na jiné větvi stezky, ale všechna poměrně daleko. Pokud by jezdci mířili do kteréhokoli z těchto sídel, nemohli by se vracet už teď. Ten časový nesoulad právě Sigiberta zarazil. Jezdci si mohli samozřejmě svůj původní záměr rozmyslet, když je v lese cestou zastihla noc, a ráno se pak prostě jenom obrátili a rozjeli se zpět.