Copyright © Stephen King, Tabitha King, and Arthur B. Greene, Trustee, 1987

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Miroslav Jindra, 1994, 2003

Original English title: MISERY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-117-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-118-4 (mobi)

Obsah

I ANNIE

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

II MISERY

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

III PAUL

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

IV BOHYNĚ

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Připsáno Stephanii a Jimu Leonardovým,

kteří dobře vědí proč.

Aby nevěděli!

Bohyně

Afrika

Rád bych vyjádřil vděčný dík třem lidem z oblasti medicíny, kteří mi velmi pomohli s odbornými problémy, jež s sebou přinášela práce na tomto románu. Jsou to:

Russ Dorr, P.A.

Florence Dorrová, R.N.

Janet Ordwayová, M.D. a doktorka psychiatrie

Jako vždycky se jejich pomoc obráží na těch místech, kde to čtenář sotva postřehne. Pokud ovšem narazí na nějaký třeskutý omyl, mohu za něj jen já sám.

Samozřejmě žádný farmaceutický přípravek jménem Novril neexistuje, podobá se mu však několik drog kodeinové báze; v některých nemocničních i veřejných lékárnách dochází bohužel k tomu, že není řádně zajištěna jejich přesná evidence a zamezen neoprávněný přístup k nim.

Místa i postavy v této knize jsou zcela fiktivní.

S. K.

I ANNIE

Když nahlédneš do propasti,

i ona nahlédne do tebe.

FRIEDRICH NIETZSCHE

1

tííssvoo jennaa

aaše faynnkaa

tííssvoo jennáá

Tyto zvuky. I v té mlze.

2

Ale občas ty zvuky – stejně jako bolest – odumřely a pak zbyla pouze ta mlha. Vzpomínal si na tmu: té mlze předcházela čiročirá tma. Znamená to, že dělá pokroky? Budiž světlo (třeba jen ta jeho mlžná varianta) a světlo bylo dobré a tak dále a tak dále? Existovaly ty zvuky i v oné tmě? Na žádnou z těch otázek si nedovedl odpovědět. Mělo vůbec smysl si je klást? Ani na tohle neznal odpověď.

Bolest byla někde pod těmi zvuky. Bolest ležela na východ od slunce a na jih od jeho uší. Jedině tohle věděl jistě.

Po určitou dobu, která mu připadala velmi dlouhá (a byla dlouhá, protože ta bolest a ta bouřlivá mlha byly jediné dvě věci, které existovaly) představovaly ty zvuky jedinou vnější skutečnost. Neměl sebemenší ponětí, kdo je či kde je, a ani ho to nezajímalo. Přál si být mrtev, ale ta bolestí prosáklá mlha, která vyplňovala jeho vědomí jako letní bouřkový mrak, mu zabraňovala pochopit, že si to přeje.

Jak plynul čas, začal si uvědomovat i občasná období nebolesti a skutečnost, že se cyklicky opakují. A poprvé od chvíle, kdy se vynořil z totální temnoty, která byla prologem oné mlhy, se mu vynořila představa, která vůbec nesouvisela s jeho současnou situací – ať už to byla jakákoli situace. Byla to představa přelomeného dřevěného sloupu, který vyrůstal z písku na Reverské pláži. Když byl ještě malý kluk, matka s otcem ho na Reverskou pláž brali dost často a on vždycky trval na tom, aby rozprostřeli deku v místech, odkud viděl na ten sloup. Trčel z písku jako osamělý tesák nějaké příšery, která tam byla zakopaná. Rád pak seděl a sledoval, jak voda pozvolna stoupá až k sloupku a potom stále výš, až v ní ten pahýl vždycky docela zmizel. Po několika hodinách, když už snědli všechny sendviče a bramborový salát, když už vytřepali poslední kapku limonády z otcovy velké termosky, chvíli před tím, než matka zavelela, že je načase se balit a vydat se domů, začal ten nahnilý sloupek zase vylézat z vody – nejdříve jen vystrčil špičku, která se občas objevila mezi vlnami, a pak ho bylo postupně vidět stále víc. A než stačili uklidit všechny odpadky do velkého kontejneru, na jehož boku bylo napsáno UDRŽUJTE SVOU PLÁŽ V ČISTOTĚ, a sebrat všechny Paulieho hračky

(to je moje jméno Paulie já jsem Paulie a maminka mi večer natře záda dětským olejem proti spáleninám problesklo tou bouřkovou clonou, ve které nyní žil)

a složit deku, byl už ten pahýl sloupu skoro celý zase venku a jeho zčernalé, slizce ohlazené boky zdobily chomáče mořské pěny. To je příliv a odliv, snažil se mu vysvětlit otec, ale jemu bylo už dávno jasné, že hlavní je ten sloup. Příliv se střídal s odlivem, ale sloup tam byl stále. Jenom ho občas nebylo vidět. Bez něj by nebyl ani žádný příliv a odliv.

Tahle vzpomínka mu stále znovu kroužila v hlavě jako unavená moucha. Bylo to k zešílení. Tápal po jejím významu, ale na čas to znovu přerušily ty zvuky.

aaše fajnnkaa

šššeckoo šššetlaa

tííssvoo jennaa

Někdy ty zvuky přestávaly. Někdy přestával existovat on. Jeho první jasná vzpomínka na to, co bylo teď, teď za tou rozbouřenou mlhou, byla, že se náhle jaksi zastavil, že si najednou uvědomil, že se nemůže nadechnout, a to bylo naprosto v pořádku, to bylo dobré, to bylo přímo báječné; určitá míra bolesti se dala snést, ale co je moc, to je příliš, a tak byl docela rád, že vypadává ze hry.

A pak se mu na ústa přitiskly rty, jiná ústa, která nepochybně patřila ženě, přestože ty rty byly tvrdé a suché, a vzduch z úst té ženy naplnil jeho ústa a prodral se mu hrdlem do plic a nafoukl je jak míč, a když se ty rty od něj odtrhly, ucítil poprvé svou ošetřovatelku – ucítil ji, když z něj vyrazil její dech, kterým do něj předtím násilím pronikla, jako muž násilně vniká jistou částí svého těla do ženy, která se mu zoufale brání – odporná směsice pachů, ve které bylo cítit vanilkové věnečky a čokoládovou zmrzlinu a slepičí vývar a arašídovou pomazánku.

Do uší mu pronikl ječivý hlas: „Dejchejte, proboha! Začněte dejchat, Paule!“

A pak se mu na ústa zase přimkly ty rty a do plic se mu znovu vedral její dech. Pronikl mu do nich jako zamřelý závan vzduchu za rozjetým vlakem podzemní dráhy, vsávající do sebe listy novin a obaly od sladkostí, a když se od něj ta ústa odlepila, blesklo mu hlavou kristebože nesmí to ze mě vyjít nosem, ale nemohl to zadržet, a tak proboha ten puch, ten puch ten strašlivej puch!

„Dejchejte, krucinál!“ vřeštěl ten neviděný hlas a on si pomyslel ano, jistě, udělám cokoli, jen mi to už nedělejte, nechci se nakazit, a tak se snažil, ale než mohl vůbec začít, ty rty se k němu přisály znovu, rty suché a mrtvé jako dva proužky nasolené kůže, a ta žena ho svým dechem znovu znásilnila.

Když tentokrát své rty odtáhla, nejen že pustil její dech zase ven, ale přímo ho ze sebe vypudil svým vlastním gigantickým výdechem. Vystrčil ho ven. A čekal, až se jeho neviděná hruď zase sama od sebe zvedne, jak to dělávala celý život, aniž jí musel nějak pomáhat, a když se tak nestalo, vydechl prudce ještě jednou, a pak konečně začal sám od sebe dýchat a dýchal tak rychle, jak to jen šlo, aby ze sebe dost al ten puch a tu hnusnou pachuť.

Normální vzduch ho ještě nikdy tak neblažil.

Znovu se začal nořit do té mlhy, ale ještě, než stmívající se svět docela zmizel, zaslechl ženský hlas, který mumlal: „Fuj! Mále m se to nepovedlo.“

Škoda, pomyslel si a usnul.

Zdálo se mu o tom sloupu, byl tak skutečný, že si na něj mohl téměř sáhnout a sjet dlaní po nazelenale černé křivce jeho těla.

Když se potom vrátil do dřívějšího stavu polovědomí, konečně si dokázal propojit ten starý sloup se svou současnou situací – jako by to poznání přišlo samo od sebe. Ta bolest nebyla jako příliv a odliv. Právě o tomhle ho poučil ten sen, který byl vlastně vzpomínkou. To se mu jenom zdálo, že ta bolest přichází a odchází. Podobala se onomu pahýlu, někdy schovanému, někdy viditelnému, ale vždycky přítomnému. Když ho bolest právě neproháněla hlubokou kamennou šedí jeho mrákot, byl jí za to ztuple vděčný, ale už se nenechal ošálit – byla tam stále a čekala, až se bude moci vrátit. Ale nebyl to pouze jeden sloupek – byly dva. Právě ty dva dřevěné pahýly v sobě nesly tu bolest, a něco uvnitř v něm vědělo, dlouho před tím, než si to dokázala uvědomit rozhodující část jeho mysli, že ty dva omlácené sloupy jsou ve skutečnosti jeho vlastní zmasakrované nohy.

Ale trvalo ještě dlouho, než konečně dokázal rozlomit pečeť zaschlých slin, která mu slepovala rty, a zakrákorat na ženu, sedící vedle jeho postele s knížkou v ruce: „Kde to jsem?“ Jméno člověka, který tu knihu napsal, bylo Paul Sheldon. Uvědomil si, že to je jeho jméno, a vůbec ho to nepřekvapilo.

„V Sidewinderu v Coloradu,“ odpověděla mu, když se na ten dotaz posléze vzmohl. „Já jsem Annie Wilkesová. Vaše –“

„Já vím,“ přerušil ji. „Moje fanynka číslo jedna.“

„Ano,“ přisvědčila s úsměvem. „Vaše fanynka číslo jedna.“

3

Tma. Pak bolest a ta mlha. Potom vědomí, že i když ta bolest neustává, někdy jako by ji pohřbil nějaký nejasný kompromis, který mu připadal jako úleva. První skutečná vzpomínka: přestává existovat, ale do života ho násilnicky vrátí smrdutý ženský dech.

Další skutečná vzpomínka: její prsty mu v pravidelných intervalech vkládají cosi do úst. Nějaké kapsle, asi lék, ale protože je nemůže zapíjet vodou, leží mu pak v ústech, a když se nakonec rozpustí, zanechají po sobě neuvěřitelně hořkou pachuť, která trochu připomíná chuť aspirinu. Chtělo se mu tu hořkou pachuť vyplivnout, ale věděl, že by to byla chyba. Protože právě ta hořká pachuť dokázala ten trčící sloup zaplavit přílivem

(ty trčící SLOUPY jsou to SLOUPY jsou DVA no dobře jsou dva prosím jenom radši pst tiše víš přece psst psssst)

a na chvíli ho schovat.

Tohle se opakovalo v delších intervalech, ale když potom bolest přestala mizet a pouze jako by podléhala erozi (stejně jako i ten pahýl sloupu na Reverské pláži musel podléhat erozi a nakonec jí určitě nedokázal odolat, protože nic netrvá věčně – i když tehdy v dětství by se takovéhle kacířské myšlence musel pohrdavě vysmát), skutečnosti z vnějšku mu začaly pronikat do vědomí stále rychleji, až se mu do něj vrátil prakticky celý objektivní svět, s veškerou zátěží paměti, dosavadní životní zkušenosti a komplexu předsudků. Byl Paul Sheldon, spisovatel, který psal romány dvojího druhu – dobré a bestsellery. Byl dvakrát ženatý a dvakrát rozvedený. Kouřil víc než zdrávo (nebo aspoň kouřil před tímhle vším, ať už bylo „tohle všechno“ cokoli). Stalo se mu něco velmi ošklivého, ale byl dosud naživu. Ten tmavošedý mrak se rozpadal stále rychleji. Mělo uplynout ještě hodně času, než mu jeho fanynka číslo jedna přinese starou rozvrzanou roajálku s rozšklebenou tlamou a kachnivě klapotavým hlasem, ale to už Paul mezitím dávno pochopí, že je v zatraceně ošklivém průseru.

4

Předvědomá část jeho mysli ji musela spatřit před tím, než její obraz zaznamenalo jeho vědomí, a zřejmě rozšifrovala, co je zač, než k tomu vědomě dospěl on – proč by v něm jinak vyvolávala tak zarputile hrozivé představy? Kdykoli vešla do místnosti, musel myslet na modly, které uctívaly pověrčivé africké kmeny v románech Henryho Haggarda Ridera, na náhrobní kameny, na konečnou záhubu.

Představa Annie Wilkesové jako afrického božstva z Haggardových románů Ona či Doly krále Šalamouna byla směšná a zároveň podivně výstižná. Byla to velká ženská, která ovšem kromě nelákavě vzdutých ňader pod šedou pletenou vestou nedisponovala žádnými jinými ženskými oblinami – ani stopy po zřetelném zakulacení boků či hýždí, dokonce ani lýtek pod lemem nekonečně dlouhé vlněné sukně, kterou doma nosila (než se vydala ven, šla se ovšem vždycky převléknout do bachratých texasek). Mohutné tělo v sobě nemělo žádnou ušlechtilost. Vyvolávala představu beztvaré hmoty či betonového kvádru – nikde žádný zvoucí otvor či třeba jen volný prostor, úlevná mezera.

Působila na něj především zneklidňujícím dojmem kompaktnosti, jako by v sobě neměla žádný žilní systém, žádné vnitřní orgány – prostě Annie Wilkesová, vytesaná odshora dolů a zprava i zleva z jednoho kusu. Stále v něm sílil pocit, že její oči, i když se občas pohybovaly, jsou v jejím obličeji jen namalované; připomínaly mu nehybné oči portrétů, které člověka v místnosti, kde visí, jako by sledovaly, kamkoli se pohne. Připadalo mu, že kdyby rozevřel ukazovák a prostředník do véčka a pokusil se strčit jí je do nosních dírek, pronikly by dovnitř jen dva tři milimetry a ihned narazily na nějakou pevnou (i když možná trochu pružnou) překážku. Že dokonce i ta šedá vesta a ošoupaná domácí sukně a vybledlé texasky na ven tvoří s jejím jednolitým, masivním, ničím neprotkávaným tělem nerozborný celek. Takže jeho pocit, že Annie Wilkesová vypadá jako modla z nějakého melodramatického románu, byl vlastně docela zákonitý. Jako každá taková modla se vyznačovala jedinou vlastností – vyvolávala pocit neklidu, který se postupně prohluboval a měnil v děs. Jako každá modla také člověka o všechny ostatní pocity olupovala.

Ale ne – to nebyla tak docela pravda. Poskytovala mu ještě něco jiného. Podávala mu pilulky, které zaplavovaly přílivem ty jeho zbídačelé podpěrné sloupy.

Ty pilulky vytvářely příliv a odliv. Annie Wilkesová byla měsíční bytost, která to střídání řídila – vkládala mu je do úst jako kusy dřeva unášené vlnami. Každých šest hodin mu přinesla dvě. Napřed její přítomnost ohlašovaly pouze dva prsty vnikající mu do úst (brzy se naučil ty šťouravé prsty dychtivě oslintávat, navzdory hořké chuti), později přicházela v té své pletené vestě a v jedné z půltuctu svých sukní, obvykle s paperbackovým vydáním některého jeho románu zastrčeným v podpaží. V noci se u něj objevovala v chlupatém růžovém županu, s obličejem lesklým od nějakého krému (jeho hlavní přísadu dokázal snadno pojmenovat, i když nikdy nespatřil kelímek, ze kterého pocházel – ovčí pach lanolinu si nešlo s ničím jiný m splést), a zatřásla jím, aby se probral z mátožné noční můry; pilulky držela v hrsti a nad mohutným ramenem jí vzadu v okně seděla neštovice měsíce.

Po čase – když v něm už strach narostl natolik, že ho nemohl ignorovat – zjistil, čím ho to krmí. Byl to utišující prostředek s kodeinovým základem, který se jmenoval Novril. Důvodem toho, že mu nemusela příliš často nosit bažanta, nebylo jenom to, že jeho strava sestávala výlučně z tekutin a rosolů (předtím, když ještě žil v tom mraku, ho vyživovala intravenózně), ale také proto, že Novril u pacientů, kteří ho užívají, často vyvolává zácpu. Jeho další vedlejší účinek, mnohem závažnější, spočívá v tom, že u citlivějších pacientů způsobuje respirační potíže. Paul nebyl nějak výjimečně citlivý, i když měl za sebou téměř osmnáct let nadměrného kouření, ale jeho dýchání se minimálně jedenkrát (možná že víckrát, tehdy v té mlze, ale to se mohl jen dohadovat) zcela zastavilo. Tenkrát, když mu aplikovala dýchání z úst do úst. Mohl to být jeden z těch případů, ke kterým dochází dost často, ale časem ji začal podezřívat, že ho možná sama málem zabila náhodným předávkováním. Nevěděla zase tak docela přesně, co dělá, i když si to jistě myslela. Ale to byla jen jedna z věcí, které ho na Annie děsily.

Asi deset dní poté, co se vynořil z toho temného mraku, učinil téměř současně tři objevy. Zaprvé zjistil, že Annie Wilkesová má Novrilu obrovskou zásobu (měla vůbec u sebe spoustu všelijakých léků). Zadruhé mu došlo, že už je na Novrilu návykově závislý. A třetí objev spočíval v tom, že Annie Wilkesová je nebezpečný šílenec.

5

Ta temnota byla prologem bolesti a onoho bouřkového mraku; když mu teď Annie Wilkesová začala vyprávět, co se mu vlastně stalo, začal si vzpomínat i na to, co předcházelo té tmě. Došlo k tomu brzy po tom, co jí položil tradiční otázku člověka, který se právě probral z dlouhých mátoh, a ona mu odpověděla, že se ocitl v malém coloradském městečku jménem Sidewinder. Kromě toho mu také sdělila, že každý z jeho osmi románů přečetla nejméně dvakrát, a co se týkalo její četby daleko nejoblíbenější, totiž cyklu o ženě jménem Misery, každý svazek zhltla čtyřikrát, pětkrát, ba i šestkrát. Byla by si přála jediné: aby je dokázal psát rychleji. Jak se mu přiznala, dlouho nemohla uvěřit tomu, že jejím pacientem je opravdu Paul Sheldon, tenhle Paul Sheldon. Ani když to zjistila podle identifikační karty, kterou našla v jeho náprsní tašce.

„Mimochodem, kde je vlastně moje náprsní taška?“ zeptal se.

„Bezpečně uložená, nebojte se,“ ujistila ho. Její úsměv se najednou rozpadl a vystřídala ho přimhouřená ostražitost, která se mu pranic nelíbila – jako by se uprostřed usměvavé, přívětivé louky mezi rozkvetlými letními květinami najednou objevila skrytá průrva. „Snad si nemyslíte, že bych vám z ní mohla něco ukrást?“

„To jistě ne. Jenom snad že –“ Jenom snad že v ní je celý můj ostatní život, říkal si v duchu. Můj život mimo zdi tohoto pokoje. Mimo tu šílenou bolest. Mimo čas, který se táhne jako dlouhý růžový proužek žvýkací gumy, kterou si vytahuje z úst nudící se dítě. Protože takovéhle představy on teď mívá v průběhu poslední hodiny před tím, než od ní dostane prášky.

„Jenom snad že co, Mistře?“ dorážela, a on se celý vyplašil, protože ten její zúžený pohled byl stále temnější. Ta zrádná průrva se rozšiřovala, jako by ohlašovala zemětřesení, odehrávající se za jejím čelem. Naslouchal nepřetržitému, vzteklému kvílení větru, který řádil venku, a najednou ho zavalil strach, že Annie ho vzápětí popadne, přehodí si ho přes rozložité rameno jako bezmocný režný pytel, vynese ho z domu a praští s ním do sněhové závěje. A on tam dočista zmrzne, ale než k tomu dojde, bude mu v nohách tepat nesnesitelná bolest.

„Totiž tatínek mě vždycky nabádal, abych si na náprsní tašku dával dobrý pozor,“ vysvětloval a žasl, jak snadno z něj tahle lež vyšla. Otec si totiž Paula nikdy nevšímal ani o chlup víc, než bylo nezbytně třeba, a pokud si Paul vzpomínal, za celý život mu poskytl pouze jednu jedinou radu. Ke čtrnáctým narozeninám mu věnoval obálku s prezervativem. „Ulož si ho do náprsní tašky,“ nabádal ho tehdy Roger Sheldon, „a když se někdy při muchlování s holkou někde v auťáku vyrajcuješ víc než radno, vyšetři si v tý chvíli, než začneš vidět rudě, pár vteřin, tohleto si nasaď a pak teprve jdi na věc. Na světě je malejch parchantů už takhle dost a já bych byl dost nerad, kdybys měl už někdy v šestnácti letech docela zbytečný starosti.“

Paul pokračoval: „Asi mi to s tou náprsní taškou, abych si ji pořádně hlídal, říkal tak často, že se mi to zarylo hluboko do podvědomí. Jestli jsem vás snad urazil, omlouvám se.“

Uvolnila se. Dokonce se usmála. Průrva se zavřela. Letní květiny mu opět přívětivě kynuly. Napadlo ho ovšem, že kdyby se do toho úsměvu opřel rukou, střetl by se pouze s ustupující temnotou. „Proč bych se měla urážet. Je schovaná na bezpečném místě. Počkejte – něco pro vás mám.“

Vyšla z místnosti a za chvíli se vrátila s miskou polévky, ze které se kouřilo. Plavaly v ní kousky zeleniny. Nedokázal toho sníst moc, ale zkonzumoval jí víc, než si zpočátku myslel. Měla z toho zřejmě radost. Právě když jedl tu polévku, vyprávěla mu, co se vlastně stalo, a on se při tom vyprávění postupně na všechno rozpomínal. Připadalo mu, že je dobré vědět, jak se mohlo stát, že má teď tak poničené nohy, ale způsob, jakým se k němu ty informace dostávaly, ho zneklidňoval – připadal si jako postava v románu či v divadelní hře, postava, jejíž příběh se nevypráví jako něco, co se skutečně stalo, ale jako cosi smyšleného, vyfabulovaného.

Odjela tehdy do Sidewinderu ve své dodávce s náhonem na všechny čtyři kola, nakoupit krmení pro svoje domácí zvířectvo a nějaké potraviny pro sebe… a taky aby se podívala na regál s paperbacky ve Wilsonově samoobsluze – bylo to ve středu, to už je teď skoro před dvěma týdny, a novou knižní zásilku tam dostávají vždycky v úterý.

„Vlastně jsem tehdy myslela právě na vás,“ řekla. Krmila ho lžící, a právě mu naprosto profesionálně setřela pár kapek polévky z koutku úst. „Proto je to všechno taková zvláštní shoda okolností, víte? Doufala jsem, že tam konečně najdu paperbackové vydání Miseryina dítěte, ale byla jsem zklamaná.“

Blížila se tehdy sněhová bouře, pokračovala, ale ještě v poledne toho dne se v předpovědi počasí sebejistě tvrdilo, že se stočí na jih, směrem k Novému Mexiku a k pohoří Sangre de Cristo.

„Ano,“ přisvědčil, protože si na to v tu chvíli taky vzpomněl. „Říkali, že uhne někam jinam. Proto jsem tehdy taky vyjel.“ Pokusil se pohnout nohama. Vzápětí pocítil strašlivý náraz bolesti a hlasitě zasténal.

„Tohle nedějte, Paule,“ napomenula ho. „Jestli ty svoje nohy rozvášníte, jen tak nepřestanou… a já vám ještě dvě hodiny nemůžu dát žádný prášek. Už takhle vás jimi krmím víc než zdrávo.“

Proč nejsem někde ve špitále? Tuhle otázku měl už dávno na jazyku, ale měl pocit, že by jim oběma nemusela být příjemná. Aspoň prozatím.

„Když jsem dorazila do té sámošky, radil mi Tony Roberts, že bych na to cestou domů měla pořádně šlápnout, abych se sem dostala dřív, než dorazí ta bouře, a já mu na to řekla –“

„Jak daleko je to odtud do města?“ přerušil ji.

„Dost,“ odpověděla neurčitě a zadívala se směrem k oknu. Nastala podivná chvíle ticha a z toho, co teď uviděl v jejím obličeji, šel na Paula strach. Protože tam vlastně neviděl vůbec nic. Pouze černou nicotu průrvy, zaříznuté do alpské louky, temnotu, kde nerostly žádné květiny a do které by se asi padalo velmi dlouho. Byla to tvář ženy, která se pro tu chvíli odpoutala od všech klíčových znaků a záchytných bodů svého života, ženy, které se z mysli vytratila nejen vzpomínka, jíž se právě v mysli zabývala, ale paměť vůbec. Jednou si byl prohlédnout sanatorium pro duševně choré – před léty, když shromažďoval materiál pro Misery, první ze čtyř knih, které byly v posledních osmi letech hlavním zdrojem jeho příjmů – a tam tenhle výraz viděl… či spíše tenhle „nevýraz“. Označoval ho termín katatonie, ale to, co teď Paula vyděsilo, nemělo tak přesný název – spíš mu na mysli vytanulo jakési mlhavé přirovnání: v té chvíli se mu zdálo, že její myšlenky jsou přesnou replikou toho, jak si představoval její fyzickou existenci – že tvoří jednolitou tkáň bez jakýchkoli průduchů, naprosto kompaktní.

A pak se její obličej začal pomalu rozjasňovat. Jako by do ní opět začal proudit duševní pohyb. Pak si uvědomil, že proudit není tak docela správné slovo. Nic ji nenaplňovalo, jako se plní rybník nebo přílivová tůň. Spíše se rozehřívala. Ano… rozehřívá se, jako nějaký menší elektrický přístroj. Opékač topinek, nebo možná elektrická dečka.

„Řekla jsem Tonymu: ‚Ta bouře se přece stáčí na jih.‘ „Zprvu mluvila pomalu jakoby omámeně, ale za chvilku získala její slova běžnou kadenci a normální konverzační lehkost. On však už byl ve střehu. Všechno, co říkala, bylo tak trochu divné, posunuté. Když člověk poslouchal, co Annie povídá, jako by naslouchal písni, hrané v nesprávné tónině.

„Ale on na to řekl: ‚Zase si to rozmyslela.‘

‚No nazdar!‘ povídám já. ‚To na to musím dupnout a uhánět domů.‘

‚Bejt váma, zůstanu radši tady ve městě,‘ radil mi. ‚V rádiu hlásili, že z toho může být pořádná čina, ale nikdo na to není připravenej.‘

Já jsem ovšem musela domů – někdo se musí starat o tu havěť tady. Nejbližší sousedi jsou Roydmanovi, a ti jsou odtud pěkně daleko. Kromě toho mě nemají rádi.“

Když to říkala, vrhla po něm významný pohled, a protože nijak nereagoval, rezolutně zaklepala lžící na okraj misky.

„Už nebudete?“

„Ne, už nemůžu, děkuju. Bylo to moc dobré. Máte hodně domácího zvířectva?“

Protože, napadlo ho, jestli máte, znamená to, že potřebujete nějakou výpomoc. Aspoň jednoho najatého člověka. Pracovní sílu, jak se říká. Zaznamenal, že Annie nemá na ruce žádný snubní prstýnek.

„Ani ne,“ odpověděla. „Šest slepic, nosnic. Dvě krávy. A Misery.“

Zamrkal překvapením.

Zasmála se. „Asi si řeknete, že je to ode mě ošklivé, pojmenovat prasnici po té statečné a krásné ženě, kterou jste vytvořil. Ale když jsem jí to jméno dávala, nemyslela jsem tím nic zlého.“ Po chvíli dodala: „Je moc milá.“ Nakrčila nos a na chvíli se z ní samé stala prasnice – včetně těch několika ztopořených chlupů, které jí rostly na bradě. Vydala ze sebe několik prasečích zvuků: „Uink! Uink! Ui-ui-uink!“

Paul jenom valil oči.

Nevšímala si toho; už opět byla někde jinde, pohled zkalený a prázdný. V očích neměla žádný lesk, jen se v každém mdle odráželo světlo lampy, která svítila na nočním stolku.

Nakonec sebou trošku trhla a řekla: „Jela jsem asi patnáct minut a začalo sněžit. Přišlo to rychle – tady u nás je to vždycky tak. Sunula jsem se po silnici s rozsvícenými světly a pak jsem vedle silnice uviděla váš převržený vůz.“ Káravě na něj pohlédla. „Vy jste světla nerozsvítil.“

„To sněžení mě zaskočilo,“ bránil se. Dobře si v té chvíli uvědomil, jak ho tehdy ta náhlá změna počasí překvapila. Zatím si ještě nevzpomněl, že byl taky pořádně opilý.

„Zastavila jsem,“ pokračovala. „Kdyby to bylo ve svahu, asi bych to neudělala. Nebylo by to moc křesťanské, já vím, ale to už na silnici ležela pořádně silná vrstva sněhu, a i když máte auto s náhonem na všechny čtyři kola, nikdy není jisté, že když ztratíte setrvačnost, podaří se vám znovu se rozjet. Mnohem snadnější je říct si: ‚Oni už z toho auta určitě vylezli a někoho si stopli,‘ či něco podobného. Ale stalo se to nahoře na třetím velkém kopci za Roydmanovými, a tam je silnice kousek docela rovná. Tak jsem zarazila a hned jak jsem vylezla z vozu, uslyšela jsem sténání. A to jste byl vy, Paule.“

Podivně, tak nějak mateřsky se na něj zašklebila.

V té chvíli si Paul Sheldon poprvé jasně uvědomil: „Lítám tady v něčem velmi ošklivém. Ta ženská není normální.“

6

Příštích asi dvacet minut seděla vedle něho a mluvila a mluvila. Místnost zřejmě fungovala jako pokoj pro hosty. Žaludek mu začal trávit tu polévku a znovu se mu probouzela ta šílená bolest v nohou. Snažil se koncentrovat na to, co ta ženská říká, ale zdaleka se mu to nedařilo. Jeho mysl se rozdvojila. Jednou její polovinou naslouchal vyprávění té ženy o tom, jak ho vytáhla z vraku jeho vozu – bylo to camaro model 1974; v téhle části jeho vědomí také tepala ta bolest, postihující ony dva přeražené pahýly sloupů, které se vynořovaly z houpavých vln odlivu. Druhou polovinou se přenesl do hotelu Boulderado a sledoval tam sám sebe ve chvíli, kdy dokončoval svůj nový román, v němž – vzdejme Bohu díky za drobnou laskavost – nevystupovala Misery Chastainová.

Existovala spousta důvodů, proč už nepsal o Misery, ale jeden z nich se s obrněnou nevývratností tyčil nad ostatními. Misery – díky Bohu za velkou laskavost! – byla totiž konečně po smrti. Zemřela pět stránek před koncem Miseryina dítěte. Když k tomu došlo, jediné oko v domě nezůstalo suché, včetně Paulova – jenže zdrojem vláhy řinoucí se z jeho očních důlků byl přímo hysterický smích.

Když dopisoval svou novou knihu, román ze současnosti, jehož hrdinou byl zloděj aut, vzpomněl si na to, jak vyťukával poslední věty Miseryina dítěte: „A tak Ian a Geoffrey opouštěli hřbitov městečka Malý Dunthorpe společně. Navzájem si byli ve svém zármutku oporou, odhodláni nalézt znovu smysl svého života.“ Dobře si pamatoval, že když psal tyhle věty, chechtal se při tom tak, že měl problémy trefovat se do správných kláves – často musel to, co napsal, po sobě opravovat. Ještě že firma IBM vyrábí tu vynikající korekční pásku. Když nakonec připsal dolů na poslední stránku slovo KONEC, vyletěl od stolu, začal skákat po pokoji – v témže pokoji hotelu Boulderado, v němž pracoval nyní – a jásavě pokřikoval: Konečně volnej! Konečně jsem volnej! Bože Všemohoucí, konečně svoboda! Ta pitomá ženská to má za sebou a já konečně taky!

Ten nový román se jmenoval Rychlé vozy, a tentokrát se nesmál, když ho dokončil. Zůstal ještě chvíli sedět za psacím strojem a v duchu si říkal: Chlapče, za tuhle věc bys moh příští rok klidně dostat Americkou knižní cenu. A pak zvedl –

„– měl jste menší tržnou ránu na spánku, ale ta nevypadala moc nebezpečně. S vašima nohama to bylo mnohem horší… Na první pohled mi bylo jasné, i když v té době už nebylo moc dobře vidět, že to s nimi nevypadá právě –“

– telefon a požádal hotelovou službu, aby mu do pokoje přinesli láhev suchého šampaňského, nejlépe originální Dom Pérignon. Vzpomínal si, jak, než se ho dočkal, přecházel křížem krážem po tomhle pokoji, ve kterém od roku 1974 dopisoval všechny svoje romány. Vybavoval si, jak dal číšníkovi padesátidolarovku jako zpropitné a ptal se ho, jestli nezná předpověď počasí. Jak mu potěšený, zmatený, křenící se číšník sděloval, že sněhová bouře, která se kvapem blížila do jejich oblasti, má podle meteorologů uhnout na jih, směrem na Nové Mexiko. Znovu cítil v prstech tu vychlazenou láhev a slyšel diskrétní zvuk tlumeně vystřelené zátky, znovu měl na jazyku suchou, trpce nakyslou chuť prvních doušků, vzpomínal, jak otevřel cestovní brašnu a zkontroloval letenku do New Yorku a jak se najednou z náhlého popudu rozhodl, že –

„– a že asi udělám nejlíp, když vás rovnou odvezu odtamtud pryč! Nebyla to žádná legrace, dostat vás do mojí dodávky, ale já jsem ženská udělaná – jak jste si už možná všim. A vzadu ve voze jsem měla nějaké přikrývky. Zatáhla jsem vás do vozu a zabalila do nich, a i přes to stále větší šero a tu činu mi připadalo, že vás musím odněkud znát! Napadlo mě, že možná –“

– vytáhne svoje staré camaro z hotelové garáže, a místo aby odjel na letiště, vydá se s ním přímo na západ. Co by ho taky nakonec v New Yorku čekalo? Jeho domek, prázdný, pustý, neútulný, pravděpodobně vykradený. Kašlu na New York! pomyslel si a znovu se napil šampaňského. Vydejte se na Západ, mladý muži. Pusťte se na Západ! Byl to tak bláznivý nápad, že mu nakonec připadal docela logický. Nevezme si s sebou skoro nic, jen rezervní oblečení a –

„– byla jen ta brašna. Vzala jsem ji taky, ale jinak jsem v tom vašem voze nic neviděla, a taky jsem měla strach, že byste mi tam mohl třeba i exnout, a tak jsem tu svou starou káru nakopla a vyrazila –“

– rukopis Rychlých vozů a vyrazí po dálnici směrem na Vegas nebo na Reno, možná se dokonce pustí až do Města andělů. Vzpomínal si taky, že mu ten nápad zprvu připadal trochu zběsilý – takový výlet by mu byl možná slušel, když ve čtyřiadvaceti vydal první román, ale u chlapa, kterému bylo dvaačtyřicet, byl trochu na pováženou. Avšak po několika dalších sklenkách šampaňského ta myšlenka už zdaleka tak pošetile nevypadala. Ba naopak – měla v sobě něco téměř vznešeného. Jakási Velká odysea do Neznáma, která mu měla po tom dlouhém pobytu ve fiktivním terénu románu ulehčit návrat do reality. A tak se stalo, že se nakonec –

„– zhasnul jako svíčka! Byla jsem přesvědčená, že umíráte. Skutečně jsem s tím už najisto počítala! Proto jsem vám ze zadní kapsy kalhot vytáhla šrajtofli a podívala se na váš řidičák, a když jsem si na něm přečetla Paul Sheldon, pomyslela jsem si, že to musí být náhodná shoda jmen. Ale fotka na tom řidičáku taky vypadala, jako byste to měl být vy, a to mě tak vyděsilo, že jsem si musela v kuchyni sednout. Chvíli jsem se bála, že snad omdlím. Pak jsem si říkala, že i ta podoba na fotce může být jenom náhoda – na fotkách v řidičáku si lidi nikdy nebývají moc podobní. Jenže pak jsem našla váš průkaz člena Sdružení spisovatelů a členskou legitimaci PEN, a to už jsem nepochybovala o tom, že –“

– dostal do nesnází v té sněhové kalamitě, ovšem dávno předtím se zastavil v baru hotelu Boulderado a barman George dostal trinkgeld padesát dolarů za to, že mu opatřil další Dom Pérignon, a tuhle láhev pak za jízdy po dálnici římská jedna sedmdesát pod olověnou oblohou vysosal. A ještě před Eisenhowerovým tunelem odbočil na nějakou vedlejší komunikaci, protože silnice byly naprosto suché a bouře se stáčela na jih a do toho zatraceného tunelu se mu vůbec nechtělo. Celou cestu si na přehrávači pod palubní deskou pouštěl stále dokola starý pásek s Bo Diddleyovou a rádio si pustil až ve chvíli, kdy mu auto začalo na silnici povážlivě tancovat a došlo mu, že to není jenom obyčejná sněhová přeháňka, ale že to začíná být vážné. Ta sněhová bouře zřejmě přece jen na jih neuhnula a on teď právě do ní vjíždí a může v tom začít pěkně lítat

(stejně jako v tom lítáš teď)

ale v opileckém bludu se mu zdálo, že to hladce uřídí a dostane se z toho. A tak místo aby zastavil v nejbližším městečku, jmenovalo se Cana, a poptal se, kde by ten rozmar počasí mohl přečkat, pokračoval v cestě. Rozpomínal se, jak se odpoledne proměňovalo v chromově šedé příšeří. Jak se mu to šampaňské pozvolna vypařovalo z hlavy. Jak se naklonil dopředu, aby si z přihrádky v palubní desce vzal cigaretu, a v tu chvíli se dostal do posledního smyku a pokoušel se ho zvládnout, ale poletoval po silnici stále divočeji. A pak už si pamatoval jenom těžký tupý náraz a vteřinu, kdy si horní a dolní strana světa vyměnily místo. A potom –

„– jako kdyby vás vraždili! A když jsem vás slyšela takhle ječet, hned jsem věděla, že to přežijete. Člověk, který umírá, obvykle nevříská. Nezbývá mu na to už energie. To vím bezpečně. A tak jsem se rozhodla, že vám pomůžu, abyste to přežil. Přinesla jsem prášky, které sama beru proti bolestem, a donutila vás, abyste je spolkl. Pak jste usnul. Když jste se probudil a znovu začal křičet, dala jsem vám další. Určitou dobu jste měl horečku, ale s tou jsem si taky poradila. Párkrát to s vámi vypadalo dost bledě, ale to nejhorší už máte za sebou. Přísahám.“ Vstala. „A teď je načase, abyste si trochu odpočinul, Paule. Zkuste usnout. Spánek vás určitě posílí.“

„Ale ty nohy mě strašně bolí.“

„To já vím, že vás to bolí. Za hodinu vám něco proti té bolesti dám.“

„Teď hned – prosím.“ Styděl se, že takhle škemrá, ale nemohl si pomoci. Odliv skončil a ty dva omlácené dřevěné pahýly tam teď stály obnažené, roztříštěně skutečné, jako něco, čemu se není možné vyhnout a s čím se nedá nic dělat.

„Až za hodinu.“ Byla neoblomná. Vykročila ke dveřím s miskou a lžící v jedné ruce.

„Počkejte!“

Otočila se a podívala se na něj pohledem, který byl zároveň přísně káravý i láskyplný. Výraz její tváře se mu nelíbil. Ani trochu se mu nelíbil. „Říkáte, že to už bude dva týdny, co jste mě z toho vozu vytáhla?“

Zase ten prázdný pohled. A popuzený. Docházel k závěru, že ta žena má se svým vztahem k času značné problémy. „Tak nějak.“

„Byl jsem v bezvědomí?“

„Skoro pořád.“

„A co jsem jedl?“

Věnovala mu pohrdavý pohled.

„Í-Vé,“ odsekla.

„Í-Vé?“ zeptal se, a ona považovala jeho ohromení za nevědomost.

„Vyživovala jsem vás intravenózně,“ vysvětlovala. „Od toho máte ty skvrny na pažích.“ Podívala se na něj očima, které byly náhle bezcitné a zamyšlené. „Zachránila jsem vám život, Paule. Doufám, že je vám to naprosto jasné. Měl byste to mít neustále na paměti.“

A pak odešla.

7

Hodina uplynula. Byl to zázrak, ale uplynula. Ležel v posteli a potil se a zároveň se celý třásl. Z vedlejší místnosti bylo slyšet napřed nějakou hudbu ve stylu country-and-western a pak pokřikování diskžokejů WKRP, té odvázané rozhlasové stanice z Cincinnati. Vystřídal je televizní hlas, který jásal nad kvalitou porcovacích nožů jisté značky, oznámil příslušné telefonní číslo, na kterém je možné si je na účet volaného objednat, a upokojil diváky ve státě Colorado, kteří jistě umírají touhou soupravu takových porcovacích nožů získat, že telefonistky firmy jsou každý den po celých čtyřiadvacet hodin v plné pohotovosti.

Paul Sheldon byl teď ovšem rovněž v plné pohotovosti.

Annie se objevila vteřinu poté, co hodiny v sousední místnosti odbily osm, s dvěma kapslemi utišujícího prostředku v jedné a sklenicí vody v druhé ruce.

Dychtivě se zvedl na loktech a ona se posadila k němu na postel.

„Tak jsem konečně sehnala tu vaši novou knihu, před dvěma dny,“ oznámila mu. V té sklenici cinkaly kostky ledu. Z toho zvuku málem zešílel. „Miseryino dítě. Hrozně se mi to líbí… Je to stejně dobrý jako ty romány předtím. Spíš lepší. Možná je to vaše nejlepší kniha!“

„Děkuju,“ vypravil ze sebe. Cítil, jak mu na čele stojí kapičky potu. „Prosím vás… moje nohy… hrozně mě to bolí…“

„Já jsem věděla, že si nakonec vezme Iana,“ řekla se zasněným úsměvem, „dala bych krk na to, že Geoffrey a Ian budou nakonec zase přátelé. Že mám pravdu?“ Ale vzápětí vyhrkla: „Nic mi neříkejte! Chci na to přijít sama. Už brzy to budu mít přečtený. Jen kdyby to vždycky netrvalo tak dlouho, než vyjde vaše další kniha.“

Bolest mu drtila nohy a připadalo mu, jako by mu obepínala širokým ocelovým okružím jeho mužství. Sáhl si do klína a získal dojem, že pánev by měl mít v pořádku. Ale stejně – jako by byla nějak divně pootočená. Od kolen dolů nebylo ovšem vůbec nic v pořádku. Raději to ale nechtěl zkoumat. Stačil mu pohled na zkroucené podlouhlé hrboly, rýsující se pod přikrývkou. „Prosím vás, slečno Wilkesová… Mám hrozné bolesti –“

„Říkejte mi Annie. Všichni přátelé mi tak říkají.“

Podala mu sklenici. Byla studená a orosená. Pilulky stále držela v ruce. Ty pilulky – příliv, po kterém prahl. A ona byla měsíc, který ovládal ten příliv, a ten příliv by měl pohltit ty pahýly. Přiblížila mu ruku, ve které držela prášky, k ústům a on je ihned lačně otevřel… a pak tu ruku zase odtáhla.

„Dovolila jsem se nahlídnout do té vaší malé brašny. Nezlobíte se, že ne?“

„Ne. Proč bych se zlobil. Ty pilulky –“

Krůpěje potu ho na čele střídavě pálily a studily. Co když to nevydrží a začne křičet? Měl pocit, že mu k tomu už moc nechybí.

„Objevila jsem tam nějaký rukopis,“ oznámila mu. Kapsle držela v pravé ruce a tu teď pomalu nakláněla. Pilulky se jí svezly po dlani a spadly do její levé ruky. Nemohl od nich odtrhnout oči. „Jmenuje se to Rychlé vozy. Není to pokračování Misery, to jsem hned poznala.“ Vyčítavě se na něj podívala, ale ten pohled byl – stejně jako už jednou předtím – zároveň i láskyplný. Byl to mateřský pohled. „Kdepak auta v devatenáctém století – ani rychlá, ani pomalá!“ Zahihňala se tomu uvtípnutí. „Tak jsem se do toho jen tak letmo mrkla… Nevadí vám to, doufám?“

„Prosím vás,“ zaúpěl. „Nevadí, ale prosím vás –“

Teď nahnula levou ruku. Pilulky se začaly kutálet, zaváhaly, a pak s tupým plesnutím dopadly do její pravé dlaně.

„A co kdybych si to chtěla přečíst – nevadilo by vám, kdybych si to chtěla přečíst?“

„Ne –“ Kosti v nohou se mu rozpadaly, měl pocit, že je má vycpané skleněnými střepy. „Nevadilo!“ Pokusil se o cosi, co měl být úsměv. „Samozřejmě že ne.“

„Protože bez vašeho dovolení bych si nikdy nic takového nedovolila,“ prohlásila smrtelně vážně. „Na to si vás příliš vážím, Paule. Abyste věděl, já vás přímo miluju.“ Najednou polekaně zrudla. Jedna kapslička jí vypadla z ruky a dopadla na jeho přikrývku. Chňapl po ní, ale ta ženská byla rychlejší. Zasténal, ale ona si toho nevšímala; když se zmocnila té pilulky, jako by zase byla myšlenkami někde jinde. Zahleděla se směrem k oknu. „Myslím vašeho ducha,“ vysvětlovala. „Vaše tvůrčí schopnosti. Takhle jsem to myslela.“

V tom zoufalství se zmohl na jediné: „Já vím. Jste přece moje fanynka číslo jedna.“

Tentokrát nejenže se rozehřála – přímo vzplála! „Přesně tak!“ zvolala. „Takže vám nebude vadit, když si to v tomhle duchu přečtu? Se vší tou svou fanynkovskou láskou? I když nemám vaše ostatní příběhy zdaleka tak ráda, jako knížky o Misery?“

„Nebude,“ sliboval a pak zavřel oči. Nebude, vyráběj si z těch popsaných listů třeba papírové skládací čepice, když chceš, jenom… prosím tě… já přímo umírám bolestí…

„Vy jste hodnej člověk,“ řekla něžně. „Já věděla, že jste hodnej člověk. Jak by ne. Spisovatel, který dokáže vytvořit Misery Chastainovou – nejdřív si ji vymyslí a pak jí vdechne život – to musí bejt dobrej člověk.“

Najednou cítil její prsty v ústech. Ten dotek ho šokoval, ale uvítal ho se zrůdnou blažeností. Vyhledal mezi těmi prsty jazykem spásné pilulky a měl je spolknuté, ještě, než roztřesenou rukou dokázal bryndavě přiblížit ke rtům sklenici s vodou.

„Jako malý děťátko,“ komentovala to. Ale on ji neviděl, protože měl oči stále ještě zavřené, a teď ho v nich začaly pálit slzy. „Ale hodný děťátko! Chtěla bych se vás zeptat na strašně moc věcí… víte, chtěla bych se toho od vás dozvědět co nejvíc…“

Vstala a péra lůžka, na kterém ležel, pod jeho tělem zakvílela.

„Budeme tady spolu moc šťastní,“ řekla, a ačkoli Paulovi v té chvíli hrůza rozčísla srdce, oči neotevřel.

8

Nechal se unášet. Přišel příliv a on se jím nechal unášet. Ve vedlejší místnosti hrála chvíli televize a pak zmlkla. Občas odbily hodiny a on se snažil podle toho měřit čas, ale brzy ztratil orientaci.

Í– Vé. Intravenózně! Od toho máte ty skvrny na pažích.

Podepřel se na jednom lokti, hmatal po vypínači lampy a konečně se mu podařilo ji rozsvítit. Prohlížel si paže a v loketních záhybech uviděl blednoucí, překrývající se okrové a červené skvrny a uprostřed obou těch modřin prohlubinku vyplněnou temnou krevní sraženinou.

Klesl zpátky na polštář, upřel oči na strop a naslouchal hvízdání větru. Trčel uprostřed zimy někde v blízkosti hřebene Velkého kontinentálního předělu, odkázán na cizí ženskou, která to neměla v hlavě v pořádku, která ho vyživovala intravenózně, když byl v bezvědomí, která měla podle všeho k dispozici nevyčepatelné zásoby prostředku tišícího bolest a která nikomu neohlásila, že ho tady u sebe má.

Tohle všechno bylo jistě velmi důležité, ale začínal si uvědomovat, že existuje něco, co je ještě mnohem důležitější: nastával v něm odliv… A on začal čekat na zvuk jejího budíku kdesi nahoře v domě. Bude ještě chvíli trvat, než se ozve, ale už se blížil čas, kdy se ho nebude moci dočkat.

Ta ženská je blázen, ale on ji velmi potřebuje.

To jsem ale v pěkným průseru, proběhlo mu hlavou. Zíral nevidoucíma očima do stropu a na čele mu opět začaly vyvstávat kapičky potu.

9

Příštího rána mu opět přinesla polévku a sdělila mu, že si zatím stačila přečíst čtyřicet stránek jeho „manuskriptu“, jak tomu říkala. A že si myslí, že to není zdaleka tak dobré jako jeho ostatní věci.

„Člověk se v tom těžko orientuje. Pořád skáčete z přítomnosti do minulosti a tak.“

„To je taková spisovatelská technika,“ vysvětloval. Vznášel se někde mezi bolestí a nebolestí, a tak dokázal o něco lépe vnímat, co mu říká. „Technika, nic víc. Ten námět… Každý námět si žádá určitou formu.“ Bláhově ho napadlo, že takovéhle spisovatelské triky by ji třeba mohly zajímat, možná i okouzlovat. V každém případě velice zajímaly účastníky spisovatelských dílen, jimž kdysi o těchhle věcech přednášel. „Mysl toho mladíka je velmi zmatená, rozumíte, takže –“

„To tedy je! A to velmi zmatená. Což z něj dělá postavu nepříliš zajímavou. Neříkám, že nezajímavou – vy byste ani nezajímavou postavu stvořit neuměl – ale prostě méně zajímavou. A jak ošklivě se v té knize mluví! Každé druhé slovo je sprosté! Není –“ Zamyslela se, ale automaticky ho krmila dál, a když trochu polévky ubryndl, otřela mu bradu, aniž tomu úkonu věnovala větší pozornost – něco podobného, jako když se zkušená písařka na stroji téměř nedívá na klávesy. Z toho celkem bez velkých dedukcí usoudil, že kdysi musela pracovat jako ošetřovatelka. Nikoli jako doktorka, to jistě ne; málokterý lékař by asi uměl předvídat, kdy pacientovi z úst ukápne, a nedokázal by se ubrouskem trefit na potřísněné místo s takovou jistotou.

Kdyby meteorolog, který měl tehdy na starosti sledování té sněhové bouře, zvládal svou práci stejně dobře jako Annie Wilkesová své ošetřovatelské úkony, nebyl bych teď v téhle děsivé šlamastyce, pomyslel si hořce.

„Není v tom, žádná ušlechtilost!“ vyrazila ze sebe zničehonic. Trhla sebou při tom, jako by ji něco píchlo, takže mu ten hovězí vývar málem vylila do pobledlého obličeje.

„Já vím,“ řekl trpělivě. „Chápu, jak to myslíte, Annie. To je fakt, že v Tonym Bonasarovi není špetka ušlechtilosti. Je to chlapec, který vyrůstal ve velmi špatném prostředí, v nejhorší chudinské čtvrti města, pochopte, a ta slova… tam tak mluví skoro kaž…“

„Nemluví!“ přerušila ho a šlehla po něm výhrůžným pohledem. „Co myslíte, jak asi mluvím ve městě já, když tam přijedu na nákup? Vy si možná představujete, že vtrhnu do krámu a začnu halekat něco jako: ‚Hele, Tony, naval pytel toho zas… žrádla pro prasata, potom jedno balení těch sra… pro krávy a taky jednu krabičku toho blivajzu, co se s ním má kloktat, když na člověka leze pos… angína!‘ A že on mi na to řekne: ‚Tady to je, Annie, a už mě moc nes…, nebo vás kopnu do pr…!‘ Takhle nějak byste si to představoval?“

Dívala se na něj teď velmi zle a její tvář připomínala oblohu, ze které by se mohlo každým okamžikem vyloupnout tornádo. Vyděšeně se tlačil do polštáře. Ruka, ve které držela misku s polévkou, se jí třásla rozčilením, až z ní pár kapek vystříklo na jeho přikrývku.

„A pak kousek, níž v ulici zajdu do banky a řeknu paní Bolingerové: ‚Tady vám nesu jeden zas… šek a koukejte sebou zatraceně hodit a vyvalit těch zas… padesát doláčů, než se doopravdy nas…‘ Jo? A myslíte si, že když jsem tehdy v Denveru stála před sou…“

Jeho přikrývku zasáhl hnědavý vodopád hovězí polévky. Podívala se na tu mokvavou skvrnu, pak na něj a s tváří zrůzněnou vztekem zasyčela: „Vidíte, co děláte! Všechno je to vaše vina, abyste věděl!“

„Omlouvám se.“

„Jistě! Pán se mi omlouvá!“ zaječela a mrštila miskou do kouta pokoje, kde se rozbila na tisíc střípků. Polévka vystříkla na zeď. Zalapal po dechu.

Pak se od něj odvrátila. Asi půl minuty seděla beze slova. Paulu Sheldonovi se během těch třiceti vteřin zdálo, že mu přestalo bít srdce.

Potom se trochu pohnula a najednou se zahihňala.

„Jsem já to ale vzteklá ženská,“ řekla.

„Omlouvám se,“ vypravil z vyschlého hrdla.

„Taky máte za co.“ Tvář se jí zase uvolnila. Zamyšleně se dívala do zdi. Myslel, že zase upadne do toho svého transu, ale ona ze sebe pouze vydala dlouhý vzdech a zvedla hřmotné tělo z jeho postele.

„V knihách o Misery taková slova nemusíte používat, protože oni tehdy takové výrazy asi vůbec neznali. Ještě je nikdo nevymyslel. Naše pokleslá doba si možná vyžaduje pokleslá slova, ale tehdy to myslím byly nesrovnatelně lepší časy. Měl byste se držet vyprávění o Misery, Paule. Myslím to naprosto upřímně. Jako vaše fanynka číslo jedna.“

Vykročila ke dveřím, ale ještě se po něm odtamtud ohlédla. „Ten váš manuskript strčím zpátky do té brašny a vrátím se k Miseryinu dítěti. Až to dočtu, možná se na ten druhý román ještě podívám.“

„Vždyť ho vůbec nemusíte číst, když vás tak rozčiluje,“ řekl. Pokusil se o úsměv. „To bych si věru nepřál – abyste se zbytečně rozčilovala. Jsem na vás dost závislý, víte?“

Ona mu ale ten úsměv nevrátila! „Ano, to jste,“ přisvědčila. „Takže se podle toho chovejte, Paule.“

A odešla.

10

Nastal odliv. Sloupy byly zase z vody venku. Začal čekat na to, až budou odbíjet hodiny. Dvakrát. Odbily jednou, odbily podruhé. Ležel s polštářem pod hlavou a sledoval dveře. Vešla. Přes vestu a sukni měla uvázanou zástěru. V jedné ruce nesla kbelík.

„Asi čekáte na svou medicínku, co?“ řekla.

„Ano – prosím vás.“ Pokusil se o úsměv, kterým by se jí zavděčil, a znovu ho zaplavil stud – připadal sám sobě směšný, jako úplně cizí člověk.

„Mám ji pro vás,“ pokračovala, „ale nejdřív musím uklidit tu spoušť tamhle v koutě. To, co jste natropil. Budete muset počkat, až s tím budu hotová.“

Ležel v posteli a jeho nohy vypadaly pod dekou jako dvě ulomené větve a po obličeji mu v drobných stružkách stékal studený pot, ležel a očima ji sledoval, jak jde do toho rohu, staví kbelík na zem, sbírá střepy misky, vynáší je ven, vrací se, zakleká, loví rukou v tom kýblu, vytahuje z něj napěněný hadr, ždímá ho a začíná stírat ze zdi zaschlé zbytky polévky. Ležel a pozoroval ji, a nakonec se začal po celém těle třást a ten třes jeho bolesti ještě zhoršoval, ale on ho nedokázal ovládnout. Jednou se po něm ohlédla, uviděla, jak se celý klepe a koupe v bolestném potu, a obdařila ho zlomyslně vědoucím úsměvem. Kdyby mohl, byl by ji v té chvíli klidně zabil.

„Je to zaschlé,“ poznamenala, když obrátila pohled opět do kouta. „Budete asi muset chvilku počkat, Paule.“

Začala skvrnu drhnout. Pomalu z omítky mizela, ale ona znovu a znovu namáčela hadr, ždímala ho, drhla a pak zase od začátku totéž. Neviděl jí do tváře, ale napadlo ho, ba byl o tom přesvědčen, že Annie zase o sobě neví a bude takhle drhnout ještě celé hodiny. Prožíval hrozná muka.

Nakonec – těsně předtím, než hodiny jednou odbily, bylo tedy už půl třetí – se přece jen zvedla, hodila hadr do kbelíku a vynesla ho beze slova z místnosti. Ležel a naslouchal, jak pod jejím těžkým krokem vržou podlahová prkna, pak uslyšel, jak vylévá špinavou vodu z kbelíku – a potom nevěřil svým uším: bylo slyšet, jak do něj natáčí novou vodu. Neslyšně se rozplakal. Takhle daleko ten odliv ještě nikdy neustoupil; neviděl nic než blátivé prolákliny, které po něm zbyly v písku pobřeží, a ty dva roztříštěné sloupky, jež v nich marně utápěly svoje potrhané stíny.

Vracela se. Chvilku zůstala stát ve dveřích a pozorovala jeho potem zmáčenou tvář stále s touž podivnou směsicí sveřepé přísnosti a mateřské lásky. Pak se jí oči stočily do rohu, kde už po rozlité polévce nebylo ani stopy.

„Musím to teď spláchnout,“ poučila ho, „nebo by tam zůstal flek po zaschlém mýdle. To, že tady žiju sama, neznamená, že bych měla právo takovouhle práci odfláknout. Moje matka měla důležitou zásadu, kterou se řídím i já, Paule: ‚Když jednou nezvedneš třísku, příště zakopneš o poleno.‘“

„Prosím vás,“ zasténal, „umírám bolestí!“

„Ale neumíráte.“

„Začnu křičet,“ zaúpěl a rozeštkal se ještě víc. Ten pláč drásal jeho nohy a drásal jeho srdce. „Už se nedokážu ovládnout.“

„Tak křičte,“ řekla. „Ale uvědomte si, že jste to byl vy, kdo tohle způsobil. Ne já. Všechno je to jenom vaše vina.“

Přece jenom se mu nějak dařilo se nerozječet. Díval se, jak namáčí a ždímá hadr a otírá jím zeď, namáčí a ždímá hadr a otírá jím zeď… A nakonec, v okamžiku, kdy hodiny vedle v místnosti, o které předpokládal, že funguje jako obývací pokoj, začaly odbíjet třetí, vstala ze země a sáhla po kbelíku.

A teď odejde. Půjde ven a já ji budu slyšet, jak tu vodu lije do výlevky, a pak se možná neobjeví další nekonečné hodiny, protože bude ještě dlouho trvat, než dojde k názoru, že mě už dostatečně vytrestala.

Ale neodešla. Místo toho přistoupila k jeho posteli a zalovila v kapse zástěry. Vytáhla odtamtud nikoli dvě tablety, ale tři.

„Tady máte,“ pobídla ho něžně.

Sezobl jí je z dlaně, a když k ní zvedl oči, viděl, že k němu zvedá ten žlutý kbelík z umělé hmoty. Zakryl mu zorné pole jako nějaký padající měsíc. Na okraj pokrývky vyšplíchlo trochu šedavé vody.

„Zapijte to tímhle,“ vyzvala ho. Její hlas zněl stále ještě velmi něžně.

Vytřeštil na ni oči.

„Udělejte, co vám říkám,“ pobízela ho. „Já vím, že ty pilulky můžete spolknout i nasucho. Ale věřte, můžu je z vás zase snadno dostat ven. Ta voda je přece skoro čistá, jenom jsem s ní tu zeď naposledy přetáhla. Nic vám neudělá.“

Naklonila se nad něj jako padající žulový kvádr, s kbelíkem poněkud nahnutým. Zahlédl hadr, jak se v něm dole u dna pomalu svíjí jako utopenec, všiml si tenkého mýdlového povlaku na povrchu. Všechno se v něm vzpíralo, ale neváhal ani chvíli. Rychle tím hnusem spláchl pilulky a v ústech mu zůstala pachuť, kterou si pamatoval z dětství, když ho maminka nutila čistit si zuby mýdlem.

V žaludku mu zaškubalo a temně v něm zaškrundalo. „Jestli to vyzvrátíte, Paule, máte smůlu. Další pilulky dostanete až v devět večer.“

Chvilku na něj upírala prázdný, nepřítomný pohled, a pak se jí obličej rozsvítil a usmála se na něj.

„Že už mě nebudete zbytečně rozčilovat, Paule – slibte mi to.“

„Ne,“ zašeptal. Rozčilovat Měsíc, který mu zajištuje příliv? To je nápad! To by udělal jen naprostej cvok!

„Mám vás moc ráda,“ řekla a políbila ho na tvář. A pak už se na něj ani nepodívala a odešla. Kbelík nesla opatrně od těla, aby z něj necákalo – asi tak, jak by nějaká udělaná venkovanka odnášela vědro s čerstvě nadojeným mlékem.

Ležel na zádech a jazykem nahmatával v ústech zrnka písku a kousky sádry. A chuť mýdla.

Nebudu zvracet… nebudu zvracet… nebudu zvracet!

Dotěrná naléhavost téhle myšlenky postupně ochabovala a Paul si uvědomil, že usíná. Udržel to v sobě dostatečně dlouho, aby utišující přípravek mohl začít působit. Měl vyhráno.

Pro tentokrát.

11

Měl sen, že ho požírá nějaký pták. Nebyl to pěkný sen. Ozvala se rána a on si pomyslel: To je vono, zastřelte ho! Zastřelte tu potvoru!

A pak se probudil a uvědomil si, že je to jenom Annie Wilkesová, která za sebou zavřela zadní dveře. Vydala se obstarat svoje hospodářství. Dolehlo k němu tlumené křupání sněhu pod jejíma nohama. Prošla kolem jeho okna, na sobě bundu, kapuci na hlavě. Z úst jí vyšlehl oblak páry, který se ihned rozbil o její rozmazaný obličej. Ani se na něj nepodívala, zřejmě plně soustředěná na svou práci. Musí nakrmit zvířectvo, vyčistit chlévy, možná napsat na zeď pár muřích noh – vůbec by se nedivil. Obloha byla temně červená – vycházelo slunce. Půl šesté, možná už šest!

Pořád byl ještě příliv, ale on se marně pokoušel znovu usnout. Toužil zase usnout, avšak teď, kdy byl ještě aspoň trochu schopen racionálně myslet, byla právě ta pravá chvíle, aby zhodnotil svou bizarní situaci.

Došlo mu, že na celé věci je nejhorší to, že se mu o tom nechce přemýšlet, ani když ještě může. Přestože dobře ví, že se z téhle kaše může vyhrabat jedině tak, že něco vymyslí. Jeho mysl se to tvrdošíjně snažila ze sebe vytěsnit, jako dítě od sebe odstrkuje talíř, i když mu řekli, že nesmí od stolu, dokud všechno nesní.

Nechtělo se mu o tom přemýšlet, protože už to, že to musí prožívat, bylo k nesnesení. Nechtělo se mu o tom přemýšlet, protože pokaždé, když to zkusil, začaly se mu hlavou honit nepříjemné obrazy – to, jak ta ženská dovede občas být duchem nepřítomná, jak v něm vzbuzuje představy primitivních kultovních model a rituálních kamenů, jak se mu ten žlutý kýbl z umělé hmoty blížil k obličeji jako Měsíc, se kterým se měl v příští chvíli srazit. Přemýšlení o takových věcech jeho situaci změnit nedokáže, myslet na ně bylo vlastně horší než nemyslet vůbec, ale jakmile svoje úvahy upřel na Annie Wilkesovou, draly se mu do nich právě tyhle představy tak vehementně, že všechno ostatní mu z hlavy vypudily. Srdce mu začalo bušit příliš rychle, většinou strachy, ale trochu i hanbou. Viděl se, jak přikládá rty k okraji toho žlutého kbelíku, znovu viděl ten mýdlový film na hladině a hadr převalující se u dna, všechno tohle viděl, a přesto se bez váhání napil. O tomhle zážitku se nikomu do konce života nezmíní, umiňoval si; pokud se ovšem stane zázrak a on se tady odtud vůbec ještě někdy dostane živý. A věděl, že on sám se na něj bude úporně snažit zapomenout, ale nikdy se mu to nepodaří.

A přesto, ať už byl zbědovaný sebevíc (nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že by ho něco tak příšerného mohlo potkat), pořád se mu chtělo žít.

Mysli, člověče! Snaž se něco vymyslet, proboha! Přece snad nejsi zase takovej srab, aby ses o to alespoň nepokusil.

Ne – ale moc do toho nechybí.

Potom mu hlavou projela zvláštní, hněvivá myšlenka: ten nový román se té ženské nelíbí, protože je tak hloupá, že ani nemůže pochopit, o čem vlastně je.

Ta myšlenka nebyla pouze zvláštní. Za daných okolností nezáleželo ani za mák na tom, co si ta zrůda myslí o Rychlých vozech. Ale zabývat se tím, co o té knize říkala, dávalo aspoň jeho úvahám nový směr – vždyť přece bylo mnohem lepší být na ni naštvanej, než se jí bát! A tak se té myšlenky dychtivě přidržel.

Tak hloupá? Ne. Prostě jistým způsobem naprogramovaná. Nejenže nechce měnit svůj vkus. Spíš to bude tak, že je pro ni obecně jakákoli možnost změny nepředstavitelná!

Ano. Jistě, ta ženská je asi blázen, ale liší se snad v tom, jak hodnotí jeho knihy, nějak podstatněji od statisíců jeho čtenářů po celé zemi? Či spíše čtenářek, protože devadesát procent z nich to byly ženy? Vždyť ty všechny se nemohly dočkat, až vyjde další pětisetstránkové líčení bouřlivých osudů nalezence, děvčátka, které se nakonec společensky povznese tak vysoko, že se s ní ožení jeden z nejvyšších aristokratů v zemi! Všechny jsou přece stejné. Chtěly jen Misery, Misery, Misery. Pokaždé, když se na rok, na dva utrhl, aby sepsal jeden z těch svých druhých románů, z těch, ve kterých spatřoval svou seriózní práci, k níž se upínal nejdříve s nadějemi a pak se stále rostoucím zoufalstvím, dostával záplavu protestních dopisů právě od těchto žen. A mnoho se jich také podepisovalo jako Vaše fanynka či ctitelka číslo jedna. Tón těch dopisů kolísal mezi dotčeným údivem (ty ho zraňovaly nejvíc), výčitkami a zalykající se zlobou, ale všechny vyjadřovaly totéž: Tohle není to, co jsem od vás čekala. O tohle vám nestojím. Prosím vás, vraťte se k Misery. Chci vědět, co dělá Misery. Kdyby napsal moderní verzi takového díla, jako je třeba Lowryho román Pod sopkou, Hardyho Tess z DUrbervillů, Faulknerův Hluk a vřava, vůbec nic by se nestalo. Všechny by pořád chtěly jen Misery, Misery, Misery.

Člověk se v tom těžko orientuje… Což z něj dělá postavu nepříliš zajímavou… A každé druhé slovo je sprosté!

Znovu ho zalil hněv. Vztek nad její zabedněnou tvrdohlavostí, nad tím, že ho takhle mohla unést – a věznit ho tady a nutit ho, aby si vybral, jestli bude trpět jako zvíře, nebo se poslušně napije špinavé vody z kýble na podlahu – a vrchol všeho: že si ta bestie po tom všem ještě troufne kritizovat nejlepší věc, jakou kdy napsal.

Čert tě vem, ty čarodějnice, i s tím posraným koštětem, na kterým jsi přeletěla, řekl nahlas, a v tu chvíli se mu ulevilo, cítil se zase být sám sebou, i když věděl, že tahle směšná malá vzpoura nemá žádný smysl a bude mít krátké trvání – Annie byla někde venku ve chlévě a stejně ho nemohla slyšet a příliv teď ještě milosrdně ukrýval ty dva dřevěné pahýly.

Vzpomněl si, jak přišla k němu do pokoje, odpírala mu jeho pilulky a donutila ho, aby jí dovolil přečíst si rukopis Rychlých vozů. Tvář mu zrudla hanbou a pokořením, ale v téhle chvíli se mezi ně vmísil i opravdový, dusivý vztek, který z malé jiskry kdesi hluboko v jeho nitru rozkvetl v pálivý plamen. První verzi nového díla zásadně nikdy nikomu neukazoval. Nejprve si ji musel znovu pročíst, zredigovat a pak sám znovu přepsat. Dřív ji nedal z ruky. Nepůjčil ji ani Bryceovi, svému agentovi. Nikdy nikomu. Vždyť dokonce –

Proud jeho myšlenek přerušilo zabučení krávy.

Vždyť si dokonce ani nepořizoval kopii první verze, až toho zredigovaného znění.

Strojopis první verze Rychlých vozů, který teď měla v rukou Annie Wilkesová, byl bohužel jediný existující exemplář románu. Paul dokonce spálil všechny poznámky, které si při rešerších a práci na něm pořídil.

Dva roky vysilující práce. A jí se to nelíbí. A je šílená.

Jí se líbí Misery. Misery se jí líbí, ne nějaký mladistvý zloděj aut ze španělské části Harlemu, gauner, který mluví sprostě jako dlaždič.

Od kůlny sem vítr zanesl její hlas: Hóódný prasátko! Hóodnýý!