Neviditelná moc

Mafie a stát v moderních evropských demokraciích

Jacques de Saint Victor

Přeložil Martin Pokorný

Praha 2023

maraton

Cet ouvrage a bénéficié du soutien du Programme d’aide à la publication de l’Institut français.

Tato kniha vychází za přispění Programu na podporu publikační činnosti Francouzského institutu.

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d’aide à la publication F. X. Šalda, a bénéficié de la collaboration de l’Institut français de Prague.

Tato kniha vychází za pomoci programu na podporu publikační činnosti F. X. Šalda Francouzského institutu v Praze.

Jacques de Saint Victor

Un Pouvoir invisible

Les mafias et la société démocratique

(XIXe – XXIe siècle)

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 2012

Czech edition © Maraton, 2023

Translation © Martin Pokorný, 2023

ISBN 978-80-88411-11-6

Jacques de Saint Victor

Neviditelná moc.

Mafie a stát v moderních evropských demokraciích

Z francouzského originálu Un Pouvoir invisible. Les mafias

et la société démocratique (XIXe – XXIe siècle),

vydaného nakladatelstvím Gallimard v Paříži roku 2012,

přeložil Martin Pokorný.

Odpovědná redaktorka tištěné knihy Stanislava Moravcová ml.

Jazyková korektura tištěné knihy Štefan Potok.

Návrh obálky Eliška Fenclová.

Na obálce použita fotografie z losangeleského obchodu

s alkoholem z roku 1933, Everettova kolekce, archiv Shutterstock.

Sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

E-knihu vydal Maraton, nakladatelství, s. r. o.,

Koněvova 1107/54, 130 00 Praha 3,

maraton@emaraton.cz, www.emaraton.cz,

v roce 2023 jako svou 27. publikaci.

Elektronické vydání první.

ISBN 978-80-88411-11-6

emaraton.cz

maraton@emaraton.cz

facebook.com/Nakladatelstvi.Maraton

Pro Michelu

Úvod

Komentátoři politického dění byli dlouhá staletí přesvědčeni, že výkon moci v sobě nutně zahrnuje skrytý rozměr „státních tajemství“, arcana imperii, vyhrazených panovnickému rozumu a pro poddané nedostupných. Utajené „neviditelno“ je součástí samotné podstaty moci. S nástupem demokracie pak byl deklarován triumf „viditelné moci“, politické transparence, avšak tyto ušlechtilé principy jsou – přinejmenším zčásti – nadále utopií: v jádru našich společností přetrvávají temné mocnosti a nepřiznatelné zájmové skupiny, které jednají v zákulisí a snaží se demokratická pravidla ohnout ve svůj prospěch.1 Určité zločinecké organizace v tomto mlhavém útvaru zaujímají zvláštní a mnohdy přehlížené místo. Bylo ve zvyku považovat je za uzavřená sdružení, která působí na okraji společnosti, bez vědomí etablované moci a institucím navzdory, vidět v nich temný protipól společnosti, stojící zcela mimo sféru zákona. Postupně se ale ukázalo, že tato představa dvou oddělených a navzájem neprostupných polí, práva a zločinu, je iluzí, a dnes se od ní povětšinou upustilo. Odborné výzkumy, skandální odhalení a vyšetřování zločinů odkryly hojnost pokoutních známostí, jež oba světy propojují.

Záměrem této knihy není předložit vyčerpávající soupis všech zločinných spolčení, jejichž počet v posledních staletích – zvláště s rozmachem globalizace – strmě narůstal.2 Předmětem zkoumání pro nás budou mafie a jejich evropské větve. Vedle své nesmírné rozmanitosti totiž tato „aristokracie zločinu“ nabízí také nejbohatší oblast pozorování pro identifikaci, analýzu a vyhodnocení dosahu „špinavých dohod“, které našim očím zůstávaly tak dlouho skryty. Je nutno pochopit, že problém mafie již dnes není možné omezovat na pole historie zločinu. V některých zemích se mafie stala „podstatnou částí dějin moci“.3

Chci tedy podat politické dějiny mafie v Evropě.

Jak si lze snadno představit, takový projekt je plný nástrah. Jakmile se – především ve Francii – zmíníme o „neviditelné moci“, obestře nás fatální a mnohoznačný stín „teorie spiknutí“. Konspirační pomatenost představuje jednu z patologií současného světa, nové technologie ji stavějí snadno na dosah všem zasvěceným a pozorovatel se jich musí vskutku bedlivě vyvarovat. Avšak za tento imperativ střízlivosti a obezřetnosti se někdy platí: obavy z toho, abychom nepodlehli chimérám komplotu a svůdnosti pouhých zvěstí, někdy ve výsledku brání porozumění fenoménu mafie v jeho čistě politické dimenzi. V tom tkví nepochybně důvod, proč francouzský odborný výzkum toto téma opomíjel a přenechal jej investigativním novinářům. V Itálii ani v USA tomu tak není, ovšem v těchto zemích představuje mafie takříkajíc známou firmu – a i tam je veřejnost méně vnímavá k prozaické realitě fenoménu a zaměřuje pozornost k jeho románovému či až mytickému rozměru, poutavě oživovanému literaturou a kinematografií.

Nicméně i poté, co jsme jednou rozhodnuti učinit zmíněný jev předmětem zkoumání, narazíme na řadu překážek. Psát dějiny mafie nutně vyžaduje kompetenci v mnoha oborech: téma se dotýká politických dějin i práva, ekonomie, finančních a účetních technik, sociologie tajných společností, antropologie zločinu… Autor, který se podobného podniku odváží, je nucen současně zkoumat všechny tyto oblasti a snažit se načrtnout alespoň trochu pravdivý obraz mimořádně složité skutečnosti. Je navíc vydán napospas fragmentárnosti či přímo nedostupnosti některých zdrojů, a musí se proto spokojit s neúplnými soudními, parlamentními či policejními dokumenty, v nichž je nutno k subjektivním svědectvím protagonistů přistupovat obezřetně. Stejně tak musí nedůvěřovat všemu, co zdánlivě říkají archivy – a ještě více tomu, co neříkají.

Kromě toho se ve světě mafie pohybují i neviditelní aktéři (vražední bossové, pochybní finančníci, komplici z řad politiků, občané mimo jakékoli podezření, neviditelní rádcové, anonymní zabijáci), kteří jsou veřejnosti většinou neznámí, a prvořadou roli někdy hrají druhořadé postavy, což je další obtíž pro každého, kdo se na toto stínové divadlo, ovládané tajnostmi a zastíráním, snaží posvítit. Chápeme, proč badatelé holdující pozitivistickému přístupu ke společnostem projevují vůči výzkumu pochybných aktivit, neumožňujících statistické zpracování, instinktivní zdrženlivost: přesná váha organizovaného zločinu představuje „černou cifru“, jež se zcela vymyká přesným metodám a zavdává často podnět ke zcela pošetilým odhadům – čímž se také vysvětluje, proč se ve svém výkladu nebudu ohánět čísly. Zříct se však analýzy mafiánských společností pod záminkou toho, že máme k dispozici jen nespolehlivá a nejistá data, znamená setrvat v neznalosti ohledně zásadního fenoménu dneška.4 Poslední, málokdy zmiňovaná obtíž spočívá v tom, že schází jakákoli obecně sdílená představa o zločinnosti jako takové – o její definici, jejích atributech, jejím významu – a neznáme ani rozsah zóny, kterou pokrývá. V závislosti na prostředí se závažnost toho či onoho zločinu posuzuje velice odlišně: na daňový únik nebo krádež v dílně pohlížejí dělník a generální ředitel odlišně a ani badatelé se někdy neshodnou na závažnosti a zajímavosti skutků, jimiž se zabývají.

Připadá mi, že jediným rozumným postupem, jak v rámci těchto nezdolatelných omezení dospět k výsledku, je probádat materiál tak, jak jej máme k dispozici, utřídit jej, filtrovat, uspořádat a poté s náležitou obezřetností nabídnout pro skutečnosti, které vyjdou najevo, smysluplný výklad. Mnozí (zvláště italští) vyšetřovatelé a soudci za poslední půlstoletí díky této obezřetné metodice a mnohdy za cenu ohrožení vlastního života citelně rozšířili naše poznatky o mafiích. Kniha, kterou vám zde předkládám, za mnohé vděčí nesčetným archivním dokumentům, jež objevili, a objasněním, která k nim podali. V této nesmírně bohaté literatuře však většina autorů klade zvláštní důraz na jedno období, jeden region, a především jeden zvláštní přístup: kriminologický, ekonomický, antropologický. Mým cílem je naopak vysledovat politické dějiny mafií v Evropě a využít přitom rozmanité poznatky, jež jsou k tomuto dalekosáhlému tématu dostupné. Jde o téma vskutku příliš rozsáhlé na to, aby je bylo možné rozumně zpracovat v planetárním měřítku (fenomén mafií existuje i v USA, Japonsku a Číně). Rozhodnutí omezit se na Evropu se mi zdá racionální vzhledem k tomu, že se na tomto kontinentu zrodily tři nejdůležitější mafiánské organizace: mafie sicilská, neapolská a kalábrijská. Je potřeba pochopit, jak mohla maličká zločinecká struktura, zrozená na sklonku Neapolského království, projít natolik podivuhodným rozkvětem, že se stala „vzorem“ a našla následovníky.

Vyjdu tedy od zločineckého ancien régime ve snaze zachytit vznik nových podob organizovaného zločinu v sicilské a neapolské kolébce. Právě v těchto středomořských oblastech s sebou brutální přechod od „feudalismu“ ke kapitalismu přinese vznik premafiánských „sekt“. Pod záštitou „minimálního státu“, který takříkajíc hledí jinam, si „podnikatelé s násilím“ přisvojí kontrolu nad společností a územím a pak postupně nahradí rodící se liberální moc i ve správě veřejného pořádku. Jistě, rozmach zločinu má v různých regionech rozličné podoby, avšak ve všech se shodně vyskytují „špinavé dohody“, uzavřené skrytě mezi společenskými elitami a kriminálním podsvětím. Tento systém měl přetrvat až do nástupu demokracie koncem 19. století. Nejpřekvapivější je, že mafiánské společnosti nezkrotí ani režim opřený o všeobecné volební právo, právě naopak: s přispěním demokracie se před nimi rozprostřou doposud nevídané obzory a díky napětím vzešlým ze „společenské otázky“ získají nové příležitosti. „První globalizace“ v letech 1870–1914 mafii umožní zapustit trvalé kořeny v Americe. A pokud by si někdo myslel, že tam, kde ztroskotala demokracie, uspěje fašismus, na následujících stránkách uvidíme, že opak je pravdou.

Nedomnívám se ovšem, že by fenomén mafií měl shodnou podstatu s demokracií nebo kapitalismem; bohužel se ale ukazuje, že mafie umějí z neřešitelných rozporů obou systémů – zvlášť v období krize – skvěle těžit. Období studené války, jež se kryje s érou příslibů sociálního státu, je dokladem toho, jak složité metody a jakou hojnost prostředků mafiánské sítě nasadí, aby na liberální ekonomice mohly soustavně parazitovat. K tomu připočtěme, že jim boj proti komunismu dodal politickou užitečnost a zajistil jim nepřiznatelné formy ochrany. S pádem Berlínské zdi a nástupem globalizace si mafiánský model dobude nová území a politický příběh mafie vzdor všemu očekávání získá nevídaně vysoké obrátky. V Evropě, a zvláště v bývalém sovětském bloku, se začnou množit zločinné sítě nového typu. Stejně jako u společnosti zrozené na počátku 19. století se i zde pokusím předvést bájné zisky, jichž mafie dokázaly nabýt ze šancí skýtaných náhlou a nemilosrdnou ekonomickou liberalizací.

Mafie se rozvíjela v příšeří demokracie a kapitalismu a nikdy na sebe nevzala podobu globální chobotnice, jaká jí bývá přisuzována. Nedrží se žádného uceleného plánu ani vyhraněného politického záměru, neusiluje o podrytí stávajících institucí a nechce demokracii nahradit. Obvyklými korupčními prostředky a stále důmyslnějšími metodami, které jí nabízejí nové technologie, se především snaží nastolit vlastní zákon a prosadit své kořistnické smýšlení, tak aby se mohla pořád a se stále nižšími náklady obohacovat. Zároveň je ale spolehlivě doloženo, že její neustálé rozpínání narušuje demokracii, svět obchodu i směnný systém – dokonce do té míry, že dnes existují mafiánské praktiky nezávislé na mafiánských strukturách a začínají zamořovat i Francii a další země, o nichž jsme se doposud domnívali, že jsou těchto jevů ušetřeny.

Tato neviditelná moc tedy představuje nejen badatelské téma, ale i aktuální politickou výzvu, a porozumění jednomu a druhému je navzájem propojeno.

První část

ZROD MAFIÁNSKÉ MOCI

(Od počátku 19. století do druhé světové války)

1
Ancien régime organizovaného zločinu

Chceme-li si názorně představit jedinečnost mafie v okamžiku jejího úsvitu, dokonalým příkladem je trápení, které na začátku sedmdesátých let 19. století postihlo doktora Gaspara Galatiho. Tento renomovaný palermský chirurg vlastnil krásný statek – fondo Riella – na předměstí Palerma. Aféra Galati dokládá existenci zločinecké „sekty“, která v té době už dobré půlstoletí operovala v okolí bohaté sicilské metropole, v kraji, jenž byl pro své vzkvétající plantáže pomerančovníků a citroníků nazýván Conca d’Oro čili Zlatý roh.5 Když doktor Galati v roce 1872 fondo Riella zdědil, citrusový velkosad již nevzkvétal jako kdysi. Hospodářství – dlouho efektivně řízené doktorovým tchánem, který je výrazně zmodernizoval – začalo nepochopitelně upadat. V posledních měsících života dostával Galatiho tchán stále důraznější výhrůžné dopisy, což velmi těžce nesl a nejspíš právě kvůli nim zemřel na srdeční selhání. Mezi lidmi se říkalo, že původcem dopisů je správce statku, jistý Benedetto Carollo. Doktor Galati začal pátrat a odhalil, k jaké zvláštní hře se tenhle Carollo propůjčil. Již několik let defraudoval 20 až 30 % sklizně, kterou odvážel vždy v noci. Fondo tak najednou nedokázalo plnit objednávky. Bylo zjevné, že se Carollo snaží poškodit dobré jméno statku. Mezi palermskými obchodními agenty začalo kolovat mínění, že fondo Riella je „špatný dodavatel“. Doktor Galati se v roce 1874 rozhodl Carolla propustit a přijmout nového správce. Když nový zaměstnanec 2. července 1874 večer vykonával obchůzku panství, několika výstřely ho zabili číhající vrazi. Doktor choval podezření, že jde o pomstu bývalého správce, a vyslal svého syna na komisařství v městečku Uditore, aby zde své pochybnosti předestřel. Místní inspektor však na doktorovo upozornění vůbec nevzal ohled a zatkl dvojici mužů, kteří s případem očividně neměli nic společného a pro nedostatek důkazů byli takřka obratem propuštěni. Doktor Galati tuto zaslepenost přičetl neschopnosti venkovského policisty.

Podivná záležitost

Pak se ale začaly dít prapodivné věci: doktora navštívilo vícero statkářů z okolí, přátel i prostých známých, s nimiž se Galati mnohdy potkal v palermských salonech, a všichni ho diskrétně pobízeli, ať Carolla přijme zpátky. Galati nechápal, jaký mají tyto návštěvy smysl. Proč se místní význačné osobnosti starají o osud jednoho nespolehlivého zaměstnance? Galati si najal nového správce Gaetana Cusumana. Obdržel další výhrůžné dopisy a všechny končily stejně: doktor musí přestat najímat „bezectné vyzvědače“ a vzít zpátky skutečně „čestného člověka“ Carolla! Galati buď nebyl schopen tyto šifrované narážky rozklíčovat, nebo to odmítal, a tak se znovu vypravil na komisařství, aby zde sedm výhrůžných dopisů předložil jako přitěžující důkaz možné spoluviny propuštěného zaměstnance. Inspektor z Uditore vzal Carolla do vazby, ale po několika hodinách ho musel propustit: negramotný správce očividně nemohl být pisatelem anonymních dopisů. Nikdo si nepoložil otázku, zda je někdo nemohl napsat místo něho…

Ten spěch ohledně Carollova propuštění byl podezřelý. Po návratu domů doktor Galati pochopil, že správce musí mít komplice. Zapátral na vlastní pěst a brzy pochopil, že Carollo má tajného ochránce, jímž je bohatý statkář z okolí a velice mocný muž, don Antonino Giammona. Giammona, narozený roku 1820 v Passo di Rigano v palermském regionu, pocházel z nemajetné rodiny, nicméně i coby prostý rolník se aktivně zasadil proti Bourbonům při Garibaldiho vylodění v roce 1860. Podařilo se mu navázat pevné vztahy s vlivnými osobnostmi liberální revoluce, s lidmi, kteří od sjednocení země měli moc nad Sicílií. V sedmdesátých letech se tento polohrdina sjednocené Itálie coby padesátník stal výraznou postavou palermského předměstí. Stál v čele zvláštního náboženského bratrstva, terciářů svatého Františka z Assisi, což ale – jak se šeptalo v Uditore – byla jen vnější fasáda tajné a krvavé organizace, jejímž cílem bylo držet v hrsti všechny dobré pěstitele z okolí. Antonino Giammona byl člověk zasmušilý a zabraný do sebe, takřka zamlklý, avšak ve skutečnosti byl „nadutý pýchou“ a jeho chamtivost neznala mezí. Podařilo se mu zverbovat regiment chudých venkovanů, kteří mu za to, že jim navrátil důstojnost, byli oddáni na život a na smrt. Jeho lidé byli uváděni do spolku rituálem hodným sekty: přistupující členové skládali slib věrnosti v podivném obřadu, při němž je don Antonino bodl do prstu a nechal jejich krev stéci na ohnivý obraz světce. Lstí nebo hrozbami je pak prosadil coby správce nebo intendanty na okolních panstvích. Jakmile byli dosazeni, spočívala jejich strategie v ovládnutí statku. Zasvěcenci měli za úkol vybírat „daň“ z plodin odprodávaných palermským agentům a peníze odevzdávat donu Antoninovi. Většina majitelů se na svých panstvích nevyskytovala, takže si ničeho nevšimli, a ostatní této defraudaci neměli jak zabránit, pokud nechtěli, aby jim statek vyhořel nebo byl vydrancován. Lépe tak chápeme, proč se některé význačné osoby tak naléhavě snažily, aby Galati vzal správce Carolla zpátky a s celou záležitostí skoncoval; tito lidé věděli, co by ho taková tvrdošíjnost mohla stát. Zároveň ale tito vlastníci byli hlavními obhájci nastoleného systému. Giammonovi terciáři je chránili před ostatními zločineckými skupinami, zvláště před konkurenčním klanem „Amorosů“, kteří se snažili prosadit stejným způsobem. Amorosové ostatně „chránili“ posledního zabitého správce na fondo Riella; to proto ho anonymní dopisy zasílané doktoru Galatimu označovaly za „zrádce“. Don Giammona soudil, že výhradně jeho lidé mohou „ohlídat“ statky na území, jež chtěl mít „pod dozorem“. Jeho bratrstvo tak dokázalo proměnit vydírání ve vnucenou ochranu.

Krátce nato byl nový správce na fondo Riella při procházce městečkem Uditore zasažen za bílého dne třemi výstřely. Pachatelé měli za to, že je mrtvý, jemu se ale podařilo zázrakem uzdravit a útočníky, mezi nimiž byl i Carollo, poznal. Jeho svědectví bylo klíčové. Tlak na doktora Galatiho se znásobil. Dopisy hrozily smrtí jak jemu, tak jeho dětem a popisovaly život rodiny do takových podrobností, že doktor nemohl spát. Takto přesné informace mohli pachatelé získat jedině od policejních či justičních hodnostářů. Vyděšený lékař se i s celou rodinou zabarikádoval v usedlosti za zavřenými okenicemi, nikdy nevycházel sám a byl neustále ozbrojen. Netrpělivě čekal na soud s Carollem, aby rozsudek s těmito praktikami skoncoval. A tehdy ho zasáhla poslední rána: po propuštění z nemocnice se správce Cusumano rozhodl své svědectví odvolat. Galati pochopil, že se na svědka obrátili lidé dona Giammony a vyjednali s ním cenu za mlčení. Po správcově odvolání už nebylo z čeho Carolla obvinit! Doktor Galati zcela ztratil naději, že by se někdy domohl spravedlnosti, a raději se s rodinou odstěhoval mimo Sicílii. Jeho statek zůstal predátorům napospas. Krátce nato dokonce Carollo obdržel povolení, že tam může ve společnosti dona Giammony a prvního předsedy palermského odvolacího soudu jít lovit!

Po přestěhování do Neapole se však doktor Galati pokusil zburcovat veřejné mínění a v srpnu 1875 vydal podrobné vylíčení svých útrap, přičemž dal najevo, že jeho případ není na západě Sicílie zdaleka jediný. V přípisu nazvaném Případy z Malaspiny a mafie na palermském venkově (I Casi di Malaspina e la mafia nelle campagne di Palermo) připomněl římským úřadům, že městečko Uditore s osmi stovkami obyvatel zažilo jen za rok 1874 třicet čtyři vražd, které se nevyhnuly ani ženám a dětem. Okolí Palerma je již mnoho let zmítáno násilím. V Malaspině jsou pachatelé veřejným tajemstvím, avšak obě zločinecké „rodiny“ Giammonů a Amorosů, upozornil Galati, nikdo nevyšetřuje. Proč je policie nečinná? Kdo tyto zločince chrání? A z jakých důvodů?

Galatiho líčení mimo jiné otevřelo Italům oči ohledně nutnosti vážně se vyrovnat s problémem, který se neomezoval na otázku bezpečnosti. Pro nové Italské království, jež se chtělo vyrovnat velkým evropským zemím, se jednalo o zásadní věc, a stát proto na Sicílii vyslal parlamentní vyšetřovací komisi, která po několika měsících zveřejnila rozsáhlou zprávu; pod názvem Společenská a hospodářská situace na Sicílii ji sepsal palermský policejní prefekt Romualdo Bonfadini.6 Otázka veřejného pořádku na Sicílii na sebe od té chvíle poutala živý zájem italských intelektuálů, kteří se jako první v Evropě zamýšleli nad doposud neznámou podobou organizovaného zločinu. Prvořadý liberální historik Pasquale Villari se v Dopisech ze Středomoří zmiňuje o existenci zločinecké síly, která je ve zbytku Evropy neznámá a na Sicílii nese označení „mafie“.7 O skutečné prohloubení otázky se však zasloužili dva toskánští šlechtici, kteří na tuto kriminální podivnost zaměřili pozornost v téže době, totiž baron Sidney Sonnino, který se po roce 1906 dvakrát stane ministerským předsedou, a baron Leopoldo Franchetti, liberální ekonom a humanista, žák Johna Stuarta Milla. Franchettiho publikace způsobí naprostou revoluci ve znalostech světa organizovaného zločinu, jeho složení a jeho konexí, a umožní vymezit specifičnost této „mafie“ v porovnání s historickými podobami organizovaného zločinu. Pokud máme tento úkaz pochopit, je nutné se vrátit ještě o něco více do minulosti.

Latrocinium a „dvůr zázraků“

Bylo by naivní si představovat, že mafie byla vůbec první formou zločinného spolčení. Zločinecké bandy znala antika, středověk i novověké monarchie – stačí si vzpomenout na piráty v Alexandrově říši, na zbojníky v Sherwoodském lese pod vedením slavného Robina Hooda, na Cartouchovu bandu, která za regentství řádila u „dvora zázraků“ (jak se přezdívalo pařížské čtvrti brlohů), nebo na Mandrinovu tlupu, jež za časů osvícenství obírala bohaté držitele berních licencí (fermiers généraux). Různé podoby lupičství byly dokonce inspirací pro „romantickou“ a často klamnou nebo anachronickou představu, která banditu a piráta oslavovala coby první vykonavatele „společenské vzpoury“.8 V tomto „imaginárním pirátovi“ coby podvědomém ocenění všech budoucích forem dravého banditismu se spojovala vzpoura chudých proti bídě s lapkovstvím u obchodních cest, kterou někteří prozíravější právníci označovali termínem latrocinium.9 Toto profesionální loupežnictví, tvořící skutečné (tu pevněji, tu volněji organizované) „ligy“, terorizovalo bohaté vlastníky i chudé venkovany a stejně jako pirátství nemělo žádnou „sociální“ dimenzi. S tím, jak se prosazuje moderní stát, daří se mu též více či méně získat navrch i nad tímto fenoménem a toto „ovládnutí násilí“ – spíše než hospodářský nebo technologický pokrok – vyznačuje podle Norberta Eliase skutečný „civilizační proces“, jak v Evropě působil od renesance.10 Zvláště jej lze konstatovat v nejlépe spravovaných monarchiích, tedy v tudorovské Anglii a poté v bourbonské Francii.

Latrocinium však nikdy zcela nevymizelo. Jedna zvláštní forma loupení přetrvá po celou éru ancien régime. Ve své studii o Středomoří za vlády Filipa II. načrtl Fernand Braudel v kapitole nazvané „Bída a banditismus“ pozoruhodný obraz silových vztahů uvnitř italských vojenských tažení mezi elitami a těmi nejbědnějšími vrstvami společnosti. Braudel upozorňuje na jeden často opomíjený fakt: mnozí lapkové by nemohli represi oficiální moci přežít, kdyby nedokázali s velkopány nebo jejich intendanty navázat tajné svazky. „Za banditismem, tímto pozemním pirátstvím, nacházíme neustálou podporu ze strany pánů,“ uvádí Braudel.11 Tyto nepřiznatelné aliance, silnější tam, kde je stát naopak slabší, nezanechaly mnoho stop, jen několik zastřených vzpomínek a strach podněcovaný některými barony, o nichž se říkalo, že jsou obklopeni násilníky, mnohdy vrahy, které historie nezaznamenala. Pisatelé pochlebnických životopisů se vynasnažili, aby jména těchto zločinců upadla v zapomnění. Historik Giovanni Marrone, který se zabýval Sicílií v 17. století, jich však několik objevil. „Banditismus“ označuje za „ozbrojenou sílu baronů“12 a dokládá vícero případů, kdy baroni využili faktickou nepřítomnost státu k paktování s lupiči a nastolení „mafiánské vlády“ (dominio mafioso) v době, kdy ještě sám pojem mafie neexistoval.13

K těmto tajným spojenectvím mezi zločinem a velkými majetky nedocházelo pouze ve Středomoří. Připomeňme si trend pozemkové privatizace čili ohrazování (enclosures), díky němuž liberální Anglie počínaje polovinou 18. století zažila „ekonomický vzlet“ a ocitla se na prvním místě v žebříčku průmyslových zemí. Tato „revoluce velkostatků“ se odehrála na základě rozsáhlé a systematické krádeže pozemků. Už v 16. století kancléř Thomas More tepal „vrchnostenskou hrabivost“.14 Vyhánění se v Anglii provádělo s nemilosrdnou brutalitou a britská šlechta využila k vypuzení venkovanů všech dostupných prostředků včetně nasazení zločineckých band a násilníků nazývaných volunteers.15 Tyto tajné svazky mezi šlechtou a zločinem však na sever od Alp po završení procesu pozemkové privatizace v 18. století vymizely. Jinde se historie odvíjela odlišně a například v Neapolském království tento systém vzkvétal dál. Ještě v době osvícenství jeden neapolský právník podotkl, že „banditův venkov a knížecí město jsou světy žijící ve skrytém spolčení“.16

Skutečnými pány hry však zůstávali sicilští baroni a další velcí vlastníci (personas poderosas), kteří na svých pozemcích měli v rukách právo vznešené i nízké. Oni mohli rozhodovat o životnosti těchto band, a když jim přestaly být k užitku, bylo pro ně snadné nastražit léčku a zbavit se jich. Takto zmizela banda proslulého lupiče Testalongy v polovině 18. století, která několik let v ovzduší hrůzy vládla sicilskému vnitrozemí.17 Když už „šlechtici, kněží, mniši“, kteří využívali jejích služeb, měli Testalongových „výbojů“ dost, byl i se svými pomocníky udán, všichni byli vydáni katu, sťaté hlavy byly rozeslány do vesnic, odkud jednotliví bandité pocházeli, a zbytek mrtvol vystaven na různých místech, kde se dopustili zločinů – s cílem nahnat hrůzu banditům ještě živým, jak napsal kníže trabijský! Až do zhroucení předrevoluční společnosti měla hru v hrsti sicilská šlechta a mohla po libosti využívat zločineckých band, jež byly podle situace vydány napospas buď spravedlnosti samotného pána, nebo panovníka…

Avšak stav, který ve druhé polovině 19. století vypozorovali italští intelektuálové v okolí Palerma, se od této minulosti zřetelně lišil. V roce 1812, kdy se zhroutila stará aristokratická společnost, proběhlo na Sicílii vícero záhadných změn a ty některým zločineckým bandám zajistily moc, s jakou se do té doby nemohlo kdekoli jinde v Evropě nic měřit. Lze v tomto ohledu mluvit o bezprecedentním „kvalitativním skoku“: některé bandy se osamostatnily a pracovaly propříště jen za sebe, přičemž si ale uchovaly vazby na své někdejší ochránce. Nejpozoruhodnějším dokumentem pro analýzu tohoto vývoje je přípis Leopolda Franchettiho, tvořící druhou část šetření, které vykonal společně se svým přítelem Sonninem.18 Franchettiho výzkum je sice poznamenán některými konzervativními předsudky, jež jsou jeho době vlastní, nicméně celkově představuje zdaleka nejpronikavější a nejhlubší rozbor fenoménu mafie v okamžiku zrodu. Franchetti byl liberální intelektuál a jeho stať o sicilské mafii je dnes v oboru kriminologie klasickým pojednáním, podobně jako Tocquevillův spis Demokracie v Americe v oblasti politického myšlení. Baron Franchetti chtěl svou zemi osvobodit od jevu, jehož nebezpečnost zřetelně tušil. Byl horlivým vlastencem a roku 1917 po těžké porážce italského vojska u Caporetta spáchal sebevraždu. Význam jeho díla bude bohužel pochopen až v návaznosti na vyšetřování soudce Falconeho v osmdesátých letech 20. století! Tolik ztraceného času…

„Středověké a feudální rysy“

V jakém směru byl Franchetti vizionářem? Pochopil, že brutální pád předrevoluční společnosti a nástup nového, liberálního a kapitalistického režimu proměnily rozložení zločinu na Sicílii. Když ale toskánský baron svůj výzkum zahajoval, ani zdaleka neměl představu o dosahu této změny. Ve shodě s mnoha svými intelektuálními současníky se domníval, že zločinnost je dcerou bídy a nouze. Proto jeho výzkumy započaly v sicilském vnitrozemí, ještě chudém a divokém, na vyschlé půdě, ničené pražícím sluncem a nadále ovládané mocnou aristokracií, jež od nepaměti panuje na svých rozsáhlých pozemcích (latifundia). Velice záhy však pochopil, že zločinecké velkopodnikání sice v těchto vnitrozemských provinciích není neznámé, nicméně jeho rozmach nezapočal zde.19 Mafie se zrodila v blahobytné Conca d’Oro, asi stokilometrovém pásmu, jež obepíná Palermo a Piano dei Colli až po městečka Villabate a Bagheria a zahrnuje Monreale, kde sady za vysokými zdmi plodily nejvyhledávanější pomeranče a citrony v Evropě. Tyto citrusové velkosady však nebyly jen bohaté, ale také řízené nejmodernějšími metodami. Je tedy snad mafie plodem bohatství, ne bídy? Franchettiho, který věřil v pokrok a jeho příznivé účinky, tento nález zneklidňoval. Aby vyřešil tento zdánlivý paradox, příčící se závěrům rodící se ekonomické vědy, začal rozmlouvat s účastníky místního dění. Vypravil se za palermskými soudci a policisty, na něž někdy padalo obvinění, že mafiány brání, hovořil s piemontskými funkcionáři, kteří se právě vylodili na Sicílii a – podle vlastních přiznání – byli situací na místě zaskočeni a zděšeni. Setkal se také s velkostatkáři z Conca d’Oro, mimo jiné s baronem Turrisim Colonnou, který v roce 1864 vydal pozoruhodnou studii Bezpečnost na Sicílii.20 V této knize se baron zmínil o existenci zločinecké sekty – výrazu „mafie“ se v té době ještě užívalo jen velmi vzácně –, jež údajně vznikla před dvaceti lety a dokázala si hrůzovládou podmanit obyvatele bohatých krajů Palermo, Trapani a Girgenti (budoucí Agrigente). Podle Turrisiho tyto regiony připomínají zemi ve stavu obležení. „Ti nejzámožnější vlastníci na svých panstvích nežijí a málokdy je navštěvují,“ napsal. „Vydávají se na ně jen ti nejodvážnější, ale vždy s doprovodem a vyzbrojení, jako by se pohybovali mezi asijskými a africkými barbarskými kmeny.“21 Sekta je viníkem mnoha zločinů od systematických krádeží dobytka přes vysušování plantáží po uchvácení půdy a vraždy. Všechny tyto zločiny v zásadě zůstávají nepotrestány, neboť mimořádně dobře uspořádaná sekta disponuje velkou mocí a má četné konexe na „vysokých místech“.

Tento poslední aspekt připadal Franchettimu nejpodivnější. Takto rozšířenou zločinnost bylo možné objasnit jedině tím, že je státní moc slabá. Jistě, nově vzniklé Italské království nikdy pořádně nedokázalo prosadit na Sicílii a ve zbytku jižní Itálie (takzvaného Mezzogiorna) onen „monopol legitimního násilí“, jenž je – podle definice, kterou pár let nato předloží Max Weber – znakem každého státu hodného toho jména. Franchetti však chápal, že příčinou neúspěchu zde není výhradně nedostatek policejních prostředků. S tím, jak jeho průzkum pokračoval, dostalo se mu od některých Sicilanů důvěrného ujištění, že „vrstva podněcovatelů nepokojů se nachází v situaci, která je se situací zločinců v ostatních zemích zcela nesrovnatelná“. Ze začátku Franchetti podobným obviněním vůbec nevěnoval pozornost, avšak s přibývajícími rozhovory byly tyto zvěsti čím dál naléhavější. Všichni, kdo byli ochotni porušit mlčení, mu říkali skoro totéž: zločiny této „mafie“ nejsou skutky běžných banditů jako kdekoli jinde v Evropě. Na Sicílii jsou ve skutečnosti páchány rukama nebo z pověření „ctihodných“ osob, které někdy jednají v zastoupení ještě mocnějších lidí. Vedle Antonina Giammony někteří zmiňovali i další jména, rod Guccione nebo Nicolosi, což byli nesmírně bohatí správci panství, pro něž se na Sicílii užívá označení gabellotti. Tyto muže obestírala hrůzná pověst, Franchetti je však neváhal v palermském kraji navštívit. Příslušníci této nové venkovské buržoazie spravovali ohromné statky, čítající několik set hektarů, a jejich nenasytnost byla naprosto nevídaná. Po setkání s nimi začal Franchetti pochybovat o prospěšnosti nového ekonomického systému. S obavami popsal, jak snadno umějí tito všehoschopní lidé – a zvláště „středostavovští podněcovatelé nepokojů“ (facinorosi della classe media) – díky bezuzdné svobodě hromadit majetek.

Ve svém průzkumu Franchetti uvádí, že všichni mafiánští šéfové (capi mafiosi) jsou zámožní lidé, a zdůrazňuje, že tento rys v ostatních civilizovaných zemích nenajdeme.22 Podle toho, co se říkalo mezi lidmi, byl skutečnou hlavou či přinejmenším jedním z „patronů“ zločinecké sekty, jež řádila v okolí Uditore, šlechtic: baron Turrisi Colonna. Baron podal Franchettimu mimořádně přesný popis těchto sekt, což se možná vysvětluje tím, že je zná zevnitř. V Palermu není nijak zvláštní, že týž člověk odsuzuje ve dne, co hájí v noci… Franchetti si to uvědomoval, avšak aristokratické předsudky ho vedly k domněnce, že velmoži nejsou režiséry, nýbrž oběťmi systému; i tak ale musel přiznat, že si zde někteří sicilští baroni přišli na své. Například si považovali za čest, že chrání ty nejkrutější bandity. Tento duch „vysoké ochrany“ učinil na mladého toskánského šlechtice velice silný dojem. Franchetti v něm spatřoval „jeden z nejvýznamnějších středověkých a feudálních rysů“23 palermské šlechty a vyvodil odtud, že stará elita provozuje – buď kvůli nárůstu vlastního bohatství, nebo z obavy z odvety – svého druhu dvojí hru, která ji přesahuje. V domnění, že i ve světě bezuzdné konkurence může uchovat feudálního ducha předrevoluční společnosti, zločince raději řídila, než aby se jimi nechala obtěžovat. A zločincům zas vyhovovalo moci se s barony a jejich správci dohodnout, neboť jim to před úřady zajišťovalo jistou beztrestnost a skýtalo jim to velkou výhodu před prostým lidem a ostatními bandity…

Před čtvrtstoletím se v okolí Palerma ustavil zvrácený a mocný systém, jenž přerostl až ve vznik jednotné skupiny, která se podle Franchettiho od spodní až po nejvyšší příčku na společenském žebříčku drží shodných pravidel a sleduje společné zájmy. Tato skupina využívá páchání zločinů racionálně, podobně jako když ředitel podniku využívá surovinu. Proto Franchetti hovoří o „průmyslu násilí“ a podotýká, že jeho fungování sleduje logiku ryzího prospěchu, dokonale uzpůsobenou novému, tržnímu smýšlení. Zločin se těmto „podněcovatelům nepokojů“ představuje jako průmyslová činnost, jež jim má umožnit co nejrychleji dospět k cíli. Takové zjištění nemohlo potěšit liberálně smýšlejícího Franchettiho, kterého vnitřní poctivost nutila dodat, že mafiánští vůdcové (capi mafiosi) připomínají „kapitalistu, impresária a ředitele továrny“ v jedné osobě:

[Mafián] řídí rozdělení práce a úkolů a dohlíží na ukázněnost zaměstnanců, ukázněnost, jež je v této [tj. zločinné] činnosti stejně nepostradatelná jako v jakémkoli jiném průmyslovém oboru, máme-li si zajistit hojné a soustavné zisky. Mafiánskému vůdci přísluší rozhodovat podle okolností, zda je po jistou dobu nutné násilnosti pozastavit, nebo naopak zvýšit jejich četnost a brutalitu. Při výběru toho, jaké operace provádět, které osoby využít a jakou formu násilí nasadit, se patron musí přizpůsobit tržním podmínkám.24

Celý ten systém zločinného drancování působí jako obrazné vyjádření nového ducha kapitalismu, dovedené do krajnosti! Právě v tom podle Franchettiho tkví takřka darwinovská „modernost“ mafie. V ekonomickém systému, který se počínaje 18. stoletím a Mandevillem otevřeně odtrhl od klasické morálky, není pro dosažení úspěchu nic účinnějšího než „průmysl násilí“. Šéfové tohoto zvláštního „průmyslu“ s manažerským důvtipem koordinují provádění vražd, které mafii zajišťují „auru nevyhnutelné a neúprosné síly“. Coby stoupenec liberální školy však Franchetti nedokázal takové konstatování přijmout, a jak sám přiznal, připadalo mu a priori nepochopitelné. Mezi stoupenci osvícených názorů byla „buržoazní“ třída v širokém smyslu považována od dob Francouzské revoluce za prvek řádu a bezpečí. Obecně tato třída tíhne k obchodním a mírumilovným aktivitám, které jí dovolují vylepšit svůj úděl a podnítit ekonomický rozmach. Avšak v Palermu a jeho okolí platí pravý opak, ačkoli přitom město patří mezi nejbohatší v Evropě. Skupina bezohledných měšťanů, takzvaní facinorosi, zde – upřesňuje Franchetti – založila „společenskou instituci“, která spočívá na kořistnictví, instituci „s vlastními aktivitami a zájmy, svébytně existující společenskou sílu“.25

Byly to první zárodky toho, co dnešní italská kriminologie nazývá „mafiánská buržoazie“. Proč se ale tento fenomén zrodil právě v Palermu? Jeho vznik očividně nebyl spontánní. Franchetti v něm spatřoval výsledek „zvláštních okolností, vyplynuvších z nového uspořádání“, tedy z nástupu nového, liberálního pořádku, který na Sicílii ze zcela specifických důvodů velice rychle zdegeneroval.

2
Mafie před vznikem mafie

Přechod od tradiční, „aristokratické“ společnosti ke společnosti nové, „liberální“, neproběhl v Evropě bez obtíží. Za Francouzské revoluce s sebou tento přechod přinesl zvrat v pozemkovém vlastnictví, který v podstatě všude tvrdě postihl staré společenské vrstvy, především zchudlé šlechtice a nemajetné rolníky. Nikde jinde však tato změna nebyla v západní Evropě tak pozdní a tak nemilosrdná jako v Neapolském království. Proběhla tu pod tlakem Francouzů a Angličanů a v různých oblastech na sebe vzala rozličné podoby. V Neapoli a na jihu kontinentu bylo zrušení feudálních práv vyhlášeno zákonem z 2. srpna 1806, zformulovaným podle francouzského vzoru zrušení šlechtických výsad;26 avšak na Sicílii, která přešla pod britskou nadvládu, se tento text nevztahoval. Nicméně i sicilská ústava z 19. července 1812, sepsaná na podnět Britů, počítala v XI. hlavě obdobně – ale v porovnání s francouzským zákonem méně radikálně – se zrušením feudálního řádu.27 Tato otázka proměny pozemkového režimu, v historiích mafie často opomíjená, se ukáže jako rozhodující, neboť jak správně pochopil Franchetti, zrušení feudálního systému vyvolá skutečnou honbu za pozemky, která objasňuje vznik prvních „premafiánských“ zločineckých společností, označovaných za sekty.28 Může to být překvapivé, avšak přinejmenším podobné rysy nalezneme při přechodu od socialistické ekonomiky k liberální také v Rusku.

Konec feudalismu a dominový efekt zločinu

Na rozdíl od Francie byl v Neapolském království zánik feudálního režimu svázán s bleskurychlým a někdy i krvavým „velkým výprodejem“. Zrušení starého agrárního systému, zahájené v letech 1806–1812 a za vlády Bourbonů po roce 1815 dokončené zákony z let 1817 a 1824, postupně uvrhlo zchudlou šlechtu do nouze, jakou prožívá rodina Tancrediho Falconeriho, hrdiny románu Gepard. Tyto rodiny neměly jiné východisko než rozprodat svá panství, což s sebou neslo „pozemkovou nabídku“ ohromujícího rozsahu a urychlení soutěže mezi bohatými vlastníky půdy, kteří na průmyslově zaostalém ostrově tvořili hlavní elitu.29 Hlavní zisk z tohoto hospodářského „otevření“ plynul k mocným sicilským baronům, „gepardům“, kteří dokázali s postupem staletí zachovat a rozšířit svůj majetek. Tito aristokraté, kterým záleželo především na nezávislosti ostrova, se postavili do čela liberálního zápasu, neboť byli v první řadě Sicilany a až poté monarchisty. Již jsme zmínili barona Nicolu Turrisiho Colonnu, stoupence reforem a ostrého kritika „feudalismu“. Považoval se za „vlastence“ a prokázal to při revoluci roku 1848 a poté během italského sjednocení v roce 1861, kdy stanul v čele palermské národní gardy. Tento bohatý vlastník z Conca d’Oro a též majitel rozsáhlých pozemků ve vnitrozemí za pohořím Madonie se po sjednocení země stane představitelem umírněné levice a na sklonku života se dočká četných poct coby poslanec a poté senátor-primátor města Palerma. Tato oslnivá kariéra však předsedovi Senátu Domenicu Farinimu nezabrání označit ho v roce 1876 za „mafiánského vůdce“.30 Pravda je ta, že baron Turrisi Colonna představuje dokonalé ztělesnění dvoutvářnosti palermských elit. Byl to člověk vytříbeného, leč spletitého ducha se zvláštní a kuriózní vášní pro včely, kterým věnoval knihu; obdivoval tvory, kteří neváhají zabít každého, kdo se přiblíží k jejich úlu.31 Kdo zná zvyky a zákony tohoto „ctěného hmyzu“, napsal, může odtud načerpat nesmírný prospěch pro vlastní existenci.

Lze se dohadovat, že baron Turrisi Colonna důkladně uvážil poučky doktora Mandevilla, ve kterém Hayek viděl průkopníka ekonomického liberalismu a který v Bajce o včelách (1732) ustavil jeden temný základ liberální společnosti: „Soukromé neřesti tvoří veřejné dobro.“ Podle Mandevilla by ctnostná společnost plodila chudobu a bídu, zatímco společnost, v níž má soukromé sobectví volný průchod, zplodí bohatství a růst. Mandeville však zašel ještě dál a hájil predátorství elit: „Sama ctnost se z politiky / naučila všechny triky, / […] padouch, i když o zlo jde mu, / slouží dobru obecnému.“32 Záliba ve včelách zdaleka nebyla nevinná a díky ní mohl baron Turrisi dovést naznačenou logiku do extrému: neřesti a násilnosti elit mohou v úlu i ve společnosti zplodit „řád a bohatství“.33 Je to důvodem, proč se Turrisi dokázal bez skrupulí spolčit s vrahy a zabijáky? Pro své pochybné vazby byl sice opakovaně terčem nepříjemné pozornosti, avšak díky zajištěné ochraně mohl pronásledování vždy uniknout. Mladý Leopoldo Franchetti v tiskem nevydaných záznamech uvádí, že baron měl četné konexe nejenom na Sicílii, ale i v Římě.34

Pod těmito „gepardy“ nacházíme vlastníky příslušející k méně prestižním rodinám a vládnoucí na malých panstvích v sicilském vnitrozemí: barony z rodu Li Destri v Gangi nebo z rodu Torina v Caccamo, což byla městečka se silnou koncentrací zločinu. Na venkově však již příslušníci této aristokracie nevládli sami. Uspořádání života se začínalo měnit. S pádem feudálního systému se objevují noví aktéři, vzešlí z nižších vrstev, často bývalí správci latifundií, oni gabellotti, o nichž hovořil Franchetti. Zbohatli za zády nepřítomných baronů správou panství, z nichž odváděli zisk do vlastní kapsy. Po celá staletí tito gabellotti úspěšně kupili bohatství tím, že baronům hradili nevelký pacht (gabella) a současně děsivým způsobem vykořisťovali chudé venkovany. Většina gabellotti byla bez zábran, násilnická a chamtivá, neboť tito zbohatlíci neměli podle ustanovení feudálního práva jinou možnost než být nájemci nebo v nejlepším případě zákupníky (tedy dědičnými pachtýři). Z frustrace nastolili na venkově nemilosrdný pořádek plný sociálních křivd, útisku a šikany, který srazil sicilské rolníky až na pokraj otroctví.35 S pádem feudálního řádu v roce 1812 gabellotti pochopili, že konečně přišla jejich chvíle a oni budou moci odkoupit velkopanství upadající šlechty.

Někteří se rychle vyšvihli na přední místa: příkladem je rodina Guccionů, což byli gabellotti ve vsi Alia a nájemci ohromných panství v provincii Palermo, nebo rodina Nicolosiů, někdejší gabellotti ve městě Lercara Friddi, kteří zachovali věrnost neapolským Bourbonům, počínaje třicátými lety obsadili pozici starosty a stali se vlastníky ohromných pozemků, na nichž ukrývali množství banditů. Na skromnější úrovni též musí být zmíněn don Antonino Giammona, který se (jak napsal Salvatore Lupo) stane „nejdůležitějším představitelem palermské mafie 19. století“.36 Tito cyničtí vlastníci poskytnou inspiraci další postavě Geparda; je jí don Calogero Sedàra, intendant knížete Saliny, z něhož se po sjednocení Itálie stane největší vlastník pozemků ve smyšleném kraji Donnafugata… Don Calogero spadá do kategorie „čachrářů“, kteří podle mínění knížete „považují zisk za přírodní zákon“.37 Bohatí gabellotti jeho druhu nežili v izolaci na svých statcích, nýbrž udržovali těsné vztahy s určitými zástupci městské buržoazie: s vykonavateli pracovního dozoru (appaltatori), bankéři, agenty a zprostředkovateli ve velkých přístavech typu Palerma, nemluvě o vykonavatelích právních profesí (advokátech a notářích), kteří – jako například Francesco Gestivo, všeho schopný advokát dona Giammony – hráli klíčovou roli v mocenských strategiích těchto rytířů průmyslu, a o některých duchovních, kaplanech a kanovnících, nejmladších synech z rodin gabellotti, kteří se nespokojili s tím, že svou úctyhodností zaštítí skutky svých příbuzných, nýbrž s nabytým vzděláním se často ujali aktivního řízení…38

K rozbití většiny velkých šlechtických a později též církevních panství docházelo dražbou konanou v Palermu či jinde, z níž nejlépe vždy vyšli ti, kdo měli oproti ostatním nejlepší informace. Jinak řečeno, na Sicílii v 19. století cena při odprodeji velkých šlechtických panství neodrážela poměr mezi nabídkou a veřejnou poptávkou, nýbrž byla „příležitostí“ vyhrazenou úzké skupince lépe informovaných. Logika zločinu nejenom přispívala k této „informační asymetrii“, ale mohla také odradit místní notábly nebo majetné rolníky od nákupu určitých panství. Gabellotti využívali služeb nemilosrdných pohůnků, jejichž jména se budou v kronice sicilské mafie objevovat až do sedmdesátých let 20. století; příkladem jsou Badalamentiové nedaleko Palerma nebo členové rodiny Di Cristina v Riesi, schopní spolehlivě zastrašit každého zájemce o odkoupení panství, na něž měli gabellotti zálusk. Tito pohůnci pak využívali – jak se tehdy říkalo – „smutných lidí“, příslušníků nejrůznějších venkovských profesí, často polních hlídačů (campieri), kteří zajišťovali, aby základní struktura ostrova zůstala i po zrušení feudálního režimu beze změny. Přes hospodářskou „liberalizaci“ převládaly velkostatky na Sicílii po celé 19. století, protože 80 % půdy se nacházelo v rukách velkých vlastníků, latifundistů, byť se tato vládnoucí skupina pozvolna proměňovala a stále více ustupovala „novozbohatlíkům“.39 V rozmezí let 1812–1860 počet rodin vlastnících velkostatky vzrostl ze dvou na dvacet tisíc.40 Toto navýšení však nepřispívalo ke spravedlivějšímu rozdělení půdy a nepodněcovalo vznik osvícené venkovské maloburžoazie. Slovy Emilia Sereniho se tak mluví o „zakrnělé buržoazii“.41

První poptávka po banditech

Rozvratem majetkových vztahů posílilo zrušení feudálního řádu na venkově ovzduší nejistoty. Mnozí rolníci přišli o své skromné živobytí. Byť se to může zdát překvapivé, staré právo zaručovalo chudákům možnost přežití tím, že jim skýtalo přístup k „občinám“, tedy společné půdě, která i těm nejchudším, kteří si nemohli zakoupit ani pronajmout žádný pozemek, dovolovala chovat stádečko pro vlastní užití. K hlavním zásahům, jež s sebou zrušení feudálního řádu neslo, patřilo potlačení tohoto dávného „zemědělského komunismu“, který se novému ideálu soukromého vlastnictví příčil. Jistě, náhradou za privatizaci občin obdržel každý vesničan úměrný podíl (příslušný úkon se nazýval quotizzazione), avšak ten byl povětšinou natolik zanedbatelný, že chudým rolníkům vůbec nebyl k užitku a většina jej lacino odprodala mocnějšímu vlastníkovi. Takto se quotizzazione proměnila v operaci, jež opět prospěla bohatým majitelům půdy, kteří si jako jediní mohli dovolit občiny odkoupit. Naproti tomu chudí venkované teď neměli pastviny pro dobytek, takže museli – stejně jako v Anglii – opustit kraj svých předků. Sicílie první poloviny 19. století však na rozdíl od anglické ekonomiky neměla žádné výrobny či manufaktury (s výjimkou sirných dolů), jež by tyto nové síly, hledající zaměstnání, mohly přijmout. Zbídačelí venkované tak představovali „záložní vojsko“ kapitalismu bez průmyslu, a aby přežili, shlukli se do tuláckých band, jejichž násilnická povaha se umocňovala tím, že se považovali za oběti ohromného bezpráví. Mnozí se stáhli do hor, kde žili z loupeží, žebroty – a vydírání. Únosy majetných a jejich výměna za výkupné se stávala běžnou věcí.42 Nejpřekvapivější ale je, že určitá část venkovských elit z této situace, na niž si naříkala, načerpala ohromný zisk.

Udržováním nejistoty na venkově ostrovní banditismus způsobil, že si někteří baroni vzpomněli na staré „kumpanie“, které si statkáři vybírali k udržování pořádku v provinciích. Tyto soukromé ozbrojené oddíly nesly zodpovědnost za všechny delikty, kterým se jim nepodařilo zabránit. Byl to zvrhlý systém: spíše než udržováním pořádku se „kumpanie“ zaobíraly sháněním ukradených věcí, což znamenalo, že musely s lupiči často vyjednávat. Jedním z počátků „zvrácené dialektiky“ (S. Lupo), již vykazují transakce s mafií, je přetrvávání tohoto „feudálního“ pojetí, které tolerovalo paralelní „pořádek“. Jelikož kumpanie neodpovídaly koncepci moderního státu, nahradilo je v roce 1837 královské četnictvo, u něhož se ale rychle ukázalo, že neplní svůj účel. Podle barona Turrisiho byli četníci verbováni mezi vojáky, kteří byli na Sicílii cizí, a nedokázali proto nic podniknout, jelikož neznali místní nářečí a nemohli proniknout do tajemství banditů.43 Státní moc tak nemohla stvrdit svůj „monopol na legitimní násilí“. I když tedy kontrola nad násilím teoreticky přešla z baronů – kteří ztratili své výsadní justiční postavení – na stát, liberalizace společnosti bohaté vlastníky naopak utvrdila v jejich starých praktikách a současně poskytla dalším postavám příležitost začlenit se do této násilnické hry, jen když si zajistili součinnost soukromých milic a někdy i prostých banditů, které statkáři naváděli proti sobě. Jak uvedl Franchetti, „odstranění […] baronských výsad učinilo z násilí instituci dostupnou všem skupinám a všem vrstvám“.44 Franchetti to označil za „demokratizaci násilí“.

Na sicilském venkově se rychle začala šířit myšlenka, že elity bandity „potřebují“. Markýz di Rudini, který se po sjednocení země stal ministerským předsedou, přiznal, že za jeho mládí „nedostatek bezpečnosti podnítil následující úkaz: kdokoli odejde na venkov a chce tam zůstat, musí se stát lupičem. Jinak nelze: aby se ubránil a aby ubránil svůj majetek, musí nutně vyhledat ochranu banditů.“45 Všichni badatelé, kteří prozkoumali kriminalitu před sjednocením Itálie, uvádějí, že v letech 1819–1849 mnoho sicilských velkovlastníků, gentiluomini a notáblů poskytlo na svých pozemcích útočiště banditům, neboť jich mohli využít nejenom proti ostatním bandám, ale také k provádění soukromé msty na jiných vlastnících.46 Spoluviníky tohoto neúprosného stavu samozřejmě ani zdaleka nebyli všichni statkáři. Na začátku 19. století je nutné rozlišovat mezi těmi, kdo byli tomuto novému, násilnickému uspořádání podrobeni, a těmi, kdo se sice také vydávali za oběti, ale ve skutečnosti byli pachateli. Ve výše zmíněné zprávě prefekt Bonfadini uvedl, že se mnozí statkáři ze západní Sicílie „paktují“ s bandity, ale zároveň se je snažil omlouvat a svalovat vinu na předrevoluční režim. Podle něho měla bourbonská policie po roce 1815 ve zvyku využívat zločinců jako informátorů ve střetu s liberální opozicí, a statkáři tak byli vydáni napospas prvnímu banditskému udání – odtud prý vyplynul obyčej paktovat se s nimi v zájmu sebeobrany.47 Rada palermského odvolacího soudu Francesco Nobile tvrdil, že k tomu nedospěli z vlastní vůle, nýbrž „nedobrovolně, z nutnosti“. Jak před Bonfadiniho komisí prohlásil jeden poslanec, statkáři se údajně spolčovali se zločineckými bandami buď proto, že je uklidňovala (sic) „dobrá pověst“ některých banditů – kteří jim prý zajišťovali ochranu před jinými bandity –, nebo protože nedůvěřovali státu. 48 Tato teze, jak je zjevné, minimalizovala zodpovědnost elit. Soudní rada Nobile odtud ostatně dospěl k zarážejícímu závěru, že vlastníci paktující se s bandity byli nečetní a nezasluhují tvrdý soud; skutečným proviněním – tvrdil – byly svazky zločinců s lidem, což označil za „manutengolismus spodních tříd“.49 Tento termín se měl stát podstatnou součástí dějin předmafiánské éry.

Soudní instance začaly hovořit o „manutengolismu“ od poloviny 19. století, tedy před vynořením samotného termínu „mafie“, a označovaly jím spiklenectví mezi statkáři, rolníky a předmafiánskými bandity. Teoreticky vzato se manutengolismus neomezoval na vyšší vrstvy. Výrazem manutengoli čili „komplicové“ byli označováni všichni od prostého pastýře, který banditovi na útěku poskytl přístřeší na noc, po mocného latifundistu, jenž ho ukryl na svém ohromném panství a využíval jeho služeb. Je ale zjevné, že dotyční dva nehráli v přetrvávání a šíření tohoto fenoménu shodnou roli. V rozporu se soudním radou Nobilem lze prohlásit, že statkářští manutengoli nesli oproti prostým venkovanům mnohem větší společenskou zodpovědnost. Ochranou banditů narušili latifundisté moderní pojetí zákona a posílili u zbytku populace rámec transgresivní společnosti, v němž se těm, kdo se spolčují s lupiči, společensky daří nejlépe.

Obecně vzato tyto případy manutengolismu představovaly na Sicílii pozdních Bourbonů tabu. Není zde možné uvést přesná čísla.50 Někteří komplicové se ale dostali do řečí. Díky bádání v soudních archivech vynesl historik Enzo Ciconte na světlo případ bohatého manutengolo, jehož příběh je pro tvořící se „mafiánskou buržoazii“ zvláště charakteristický. Pietro De Michele Fleres sídlil v městečku Burgio v provincii Girgenti, již tak poznamenané výraznou přítomností zločinců. Nechával si říkat baron De Michele Fleres a jeho rodina disponovala četnými konexemi mezi politiky a soudci. Společně s dalšími ustavil počínaje čtyřicátými lety „zločineckou“ organizaci, složenou z lidí příslušejících k různým společenským vrstvám, od úředníka pošt přes campieri a majitele obchodů (například s obuví) až po prosté venkovany.51 Roku 1847 se De Michele Fleres zapojil do řady protizákonných aktivit. Nechal zajmout a unést dceru jednoho bohatého statkáře z oblasti, kterou si chtěl vzít ve shodě s dávnou zvyklostí, takzvaným „nápravným sňatkem“, který přežíval v sicilském vnitrozemí. Baronův strýc, soudce v Burgiu, nechal synovce zatknout a dívka se po osvobození odmítla za únosce vdát. Rodiče raději volili dívčino znectění, než aby si jejich dcera podle zvyku vzala za manžela tak děsivého muže. Revoluce roku 1848 baronovi umožnila prosadit v Burgiu svou moc. Strýc byl nucen vzdát se funkcí a baron mohl s tichou součinností nového soudního úředníka nastolit hrůzovládu. Obklopil se „nejnebezpečnějšími živly kraje“.

V baronu De Michele Fleresovi, s nímž se po roce 1860 setkáme znovu, nacházíme prototyp statkářských manutengoli: v žádném případě se nejednalo o oběti banditismu, nýbrž o jeho neviditelné šéfy, jeho „zmocnitele“. Všechny tyto postavy se budou hájit s poukazem na „nezbytnost“ chránit se před bandity. Zdá se ale zjevné, že tvrzení o osobní nejistotě bylo jen příhodnou kouřovou clonou, někdy pravdivým, ale většinou pokryteckým zdůvodněním, jež mělo zastřít uzavírání velmi výnosných kompromisů. Ukazovalo se, že cesta manutengolismu je nesmírně výnosná a umožňuje rychle zbohatnout jak statkářům, tak banditům připraveným hrát do karet vlastníkům půdy. Jak konstatoval Franchetti, „díky manutengolismu a spoluúčasti na krádežích dobytka se skutečná jmění tvoří takřka veřejně“.52

Velice názorný případ barona De Michele Flerese nám především umožňuje pochopit přechod od „banditismu“ k „mafii“, který tehdy proběhl. Ze začátku termín „manutengolismus“ označoval osoby, které banditům skýtaly ochranu. Postupně se ale ustavil rozdíl mezi tradičním banditismem, který trvale zůstal na okraji systému, a banditismem nového druhu, ochotným k zakládání kriminálních sekt v těsné spolupráci s barony-manutengoli, jako byl De Michele Fleres. V následné zprávě romaňského inspektora Ermanna Sangiorgiho, jenž se posléze stane palermským kvestorem (tj. hodnostářem provincie se zodpovědností za veřejný pořádek), bude baron označen za „šéfa mafie“ v Burgiu. To znamená, že ho napadlo vyzvat určité bandity, aby se s ním a s několika místními zaměstnanci sdružili a vytvořili tajnou zločineckou společnost nového druhu. Burgio zdaleka nepředstavovalo izolovaný případ a v mnoha městečkách západní Sicílie nalezneme – řečeno slovníkem dnešních italských sociologů – „hybridní“ skupiny, uskupení jednotlivců pocházejících z vysokých i nízkých vrstev někdejší společnosti.53 Společenské prolínání následně zajistilo této nové formě kriminality úspěch i vážnost. Někdy k tomuto promísení došlo v zednářských lóžích, jež odložily své „kulturní či politické cíle“ a podle policejního popisu se proměnily v „místní či paralelní mocenské struktury“.54 Například o lóži Grand Orient de Monreale se od dvacátých let 19. století začne říkat, že funguje na způsob „zločinecké sekty“.55 Tohoto označení justice využívala, dokud se v šedesátých letech neobjeví termín „mafie“, a kromě toho se hovořilo o „bratrských svazech“ či bratrstvech (fratellanza). V rozporu s tím, co si dlouho mysleli někteří současní sociologové, tato uskupení nespadala do kategorie „nekorporátních skupin“, tedy skupin spočívajících na rodinných nebo prostě neformálních vztazích, nýbrž jednalo se skutečně o organizované zločinecké struktury se zvláštními stanovami a rituály a řízené shora. Nikoli náhodou generální prokurátor města Trapani Pietro Calà Ulloa ve zprávě ze 3. srpna 1838 prohlásil, že tyto zločinecké skupiny představují „malé vlády ve vládě“. Již předtím, v roce 1828, generální prokurátor města Girgenti odhalil existenci „organizace o stovce mužů, navzájem spjatých přísahou, kteří mají společnou pokladnu k financování určitých deliktů a praktikují typicky mafiánské rituály“.56 Zločinecká sdružení tohoto typu mohla někdy čítat několik desítek lidí. Opírala se již tehdy o rituál pozdějších mafiánských „rodin“? Soudě podle výsledků policejních vyšetřování je první stopa takovýchto rituálů až z roku 1876 a souvisí s „rodinou“ řízenou Antoninem Giammonou.57 Z dalších svědectví však lze vyvodit, že některé praktiky jsou starší. Ať tak či tak, zločin definitivně vyšel ze sféry tradičních loupeží a díky velice efektivní organizaci, spočívající na brutálním podmanění území, se podřídil nové logice. Předmafiánská „kultura“ a praktiky v tomto kontextu velkostatkářských bojů vzkvétaly. Četné sekty se zformovaly do vyděračských skupin se specializací na jeden konkrétní druh zločinu, jehož organizace tehdy byla krajně nákladná, totiž na krádeže dobytka, takzvané odhánění skotu neboli abigeato.58

Tato organizovaná krádež je rysem všech venkovských společností a od renesance byla řízena sicilskými barony.59 Po roce 1815 však tento delikt získal v západní Sicílii novou podobu, jinde v Evropě neznámou. Rozuzlení abigeátu bylo v krajích kolem Palerma povětšinou mírumilovné: několik dnů po krádeži dobytka se u okradeného objevil člověk neutrálního zevnějšku, který ale ve skutečnosti příslušel k místní sektě nebo „bratrskému svazu“, a oběť ubezpečil, že je schopen ztracený dobytek najít – samozřejmě pokud bude za svou „počestnou námahu“ odměněn. Zloději si nepočínali jako tradiční lupiči; nekradli s vyhlídkou na to, že zvířata okamžitě prodají dál, nýbrž s cílem nabídnout majiteli za úplatu své zprostředkování. Když bylo zprostředkování přijato, vlastník několik dní nato svůj skot jako zázrakem zase našel. Tato zvláštní transakce byla označována slovem componenda. Pro sektu byla výhodná dvojnásob: nechala se odměnit za to, že se vydává za „ochranitelskou živnost“, což ale bylo jen zdánlivé, protože skutek, který obhajoval její zásah, sama spáchala. Není třeba upřesňovat, že ve skutečnosti nebyla poskytována žádná ochrana, docházelo jen k zastřenému vydírání.60 Kromě toho ale skrytá transakce měla i další přednost, tentokrát nekomerční: umožňovala sektě dát všem statkářům z oblasti velmi jasnou zprávu, ze které pochopili, kdo území ovládá a s kým o „ochraně“ jednat.

Modus operandi těchto krádeží dobytka je dnes specialisty na mafii považován za „premafiánský fenomén par excellence“.61 Výjimečnost tohoto zločinu objasňuje přechod od banditismu k mafii, neboť ukazuje vznik dlouhého řetězce kompliců od nejnižší příčky společenského žebříčku (lupičů) až po nejvyšší vrstvy (barony). Doplňkovým důkazem významu abigeátu pro vznik mafie je, že se tato praktika soustřeďovala především v provinciích Palermo, Trapani, Girgenti a Caltanissetta; ty se – nikoli náhodou – měly stát historickými doménami mafie.62 První strukturované formy mafiánské organizace vyvstávají v návaznosti na tyto praktiky. Již v roce 1838 prokurátor v Trapani uvádí, že oblastní „sekty“ si mezi sebou utvořily jakousi výpomocnou pokladnu k financování zločinu abigeátu. Každý člen sekty musel měsíčně hradit poplatek ve výši několika lir, což také organizaci umožňovalo zajišťovat nezbytné nástroje zločinu, pořizovat zbraně, pomáhat členům stíhaným justicí a podobně. Velice zajímavý popis abigeátu předkládá ve stati z roku 1864 markýz Turrisi Colonna.63 Sekta, jež tyto zločiny organizovala, si podle jeho mínění počínala s mimořádnou profesionalitou. Krádeže krav či býků vyžadovaly dalekosáhlou organizaci: připraveni museli být nejenom četní pohůnkové kvůli odvedení a přepravě dobytka, často v noci, ale také síť známostí k odprodeji, často mimo Sicílii, aby transakce unikla kontrole. Bylo si také nutno koupit mlčení celníků – dalším typem premafiánské kriminality bylo pašování, překupnictví, rejdařství a konečně překupnictví dobytka na opačném konci řetězce. Jedno zvíře mohlo projít desítkami rukou, než se ocitlo na severoafrickém trhu, v Tunisu nebo v Alžíru! Takto složité operace, jež vyžadovaly pevnou strukturu a mocnou záštitu, zjevně nemohli provozovat obyčejní lupiči – jak si uvědomil Franchetti při svém vyšetřování v roce 1876.64 Jeho nález potvrzuje historička Amelia Crisantinová, podle níž tato silná abigeátní činnost byla možná jen díky bohatým podporovatelům a vysoce strukturované organizaci.65

Sicilské zločinecké sekty se ovšem mohly inspirovat jiným „modelem“, výrazněji městským a plebejštějším, pocházejícím z italské pevniny.

Model neapolské camorry

V hlavním městě bourbonského království působila již v době osvícenství, kdy ještě na Sicílii o mafii nikdo nevěděl, pevně zakořeněná zločinecká organizace, již tehdy nesoucí označení camorra. Neapol tehdy byla třetím nejdůležitějším evropským městem po Londýně a Paříži a rozvíjela čilou přístavní aktivitu. V tomto velmi činorodém prostředí byla neapolská zločinnost rozčleněná na dvanáct čtvrtí, přičemž každou řídil capo società a každá byla obsazena „rodinou“ tvořenou trojicí hierarchických úrovní, které následně najdeme i na Sicílii. Počátky neapolské camorry halí hustý závoj tajemství.66 Podle některých autorů, jejichž tvrzení jsou ovšem do značné míry neprokazatelná, souvisejí s někdejším „dvorem zázraků“, tedy čtvrtí brlohů, jaká ve středověku existovala ve všech velkých evropských městech včetně Paříže či Londýna. Tento fenomén pak měl v Neapoli díky slabosti španělských místokrálů přetrvat až do renesance, zatímco odjinud takřka bez výjimky zmizel. Často se u zrodu camorry – který by musel ležet hluboko v minulosti – poukazuje na roli aragonské a následně španělské civilizace. Iberská vita ladronesca a existence zločineckých legend, jako byla Guarduna, založená roku 1412 v Toledu, mohla posloužit jako organizační půdorys sofistikovaného kriminálního sdružení. Jiní historikové poukazují na zločinecké sdružení v Seville, o jehož existenci se zmiňuje Cervantes v novele „Rohánek a Stříhálek“ z jedenácti Příkladných novel. Opakuji: jde o pouhé hypotézy, které je tak nutno brát, zvláště když v dané oblasti neexistují až do konce 18. století žádné archivy.67

Na nejspodnější příčce každého camorristického klanu se nacházel tamurro, který ještě nesložil přísahu. Vstupem do „rodiny“ se z něj stával picciotto d’onore čili základní camorristický zasvěcenec, poté picciotto di sgarro a nejvyšší hodnost měl camorrista, přičemž tento vytoužený titul se v Neapoli a okolí těšil velké vážnosti. Camorra se totiž neomezovala jen na území města, ale naráželo se na ni i po okolním venkově, zvláště na severu Kampánie, v územích soustředěných kolem Caserte, což byly Versailles neapolských Bourbonů. Již v té době bylo možno napočítat skoro dva tisíce lidí spojených s camorrou.68 Je vysoce pravděpodobné, že tento způsob organizace do tajných společností posílil během revoluční mezihry, oné fáze, která v Neapoli trvala v letech 1799–1815 a kdy se držitelé moci často střídali. Neapolská revoluce z roku 1799 svrhla Bourbony ve prospěch krátké vlády jakobínů, kterou následně smetla „lidová“ vojska (sanfedisti) Bourbonů a ti spustili krvavé represe. V roce 1806 ale museli moc předat Josefu Bonapartovi a poté Muratovi, který byl roku 1815 zastřelen. Znovu ho nahradili neapolští Bourboni a na trůně se udrželi až do roku 1861. Během jejich vlády dochází k tiché proměně neapolských zločineckých společností, které dosahují vysoké organizovanosti. Kápové (capi) dvanácti čtvrtí, zahrnujících celé město, se pokusili o uspořádání a volili si capintestà, svého druhu generála neapolské camorry, kterým byl po mnoho let kápo čtvrti Vicaria. Tato čtvrť na východě města, mezi věznicí a soudem, podle všeho sehrála v šíření fenoménu camorry klíčovou roli.

Stejně tak je nutno zdůraznit rozhodující roli věznic a vojska, těsně spřízněných institucí, jelikož ve starém Neapolském království se špatně vycvičené oddíly často skládaly z bývalých vězňů (galeotti). Všichni lupiči z Kalábrie, Basilicaty či Kampánie se stejně jako sicilští bandité setkávali v královských žalářích v Neapoli, Palermu nebo na ostrovech Fabignana a Ustica. V poklidu cel si mohli vyměňovat tajemství: vězení bylo i v porovnání s poutěmi a trhy hlavním prostorem, v němž se modely zločinecké organizace dostávaly do oběhu. V osvícenské éře plnilo stejnou roli jako salony v oblasti šíření myšlenek. Cožpak markýz di Rudini neoznačil palermskou věznici Ucciardone za „univerzitu zločinu“? Stejný postřeh byl počátkem 19. století učiněn ve Francii, kde se mluvilo o – pravděpodobně legendární – existenci velice mocné společnosti galejníků, zvané L’Arçon, která prý s postupem napoleonských armád našla napodobovatele v celé Evropě.69 Ústřední význam světa věznic mimoděk zdůrazňovala lidová legenda z jihu Itálie, která spojovala camorru se španělským rytířským bratrstvem Guarduna. Podle tohoto vyprávění se koncem středověku usadili na ostrově Favignana na západ od Sicílie tři mytičtí rytíři Osso, Mastrosso a Carcagnosso a strávili zde dvacet let formulováním základních pravidel nového společenství. Když se následně odloučili, první založil na Sicílii mafii, druhý v Kampánii camorru a třetí v Kalábrii ’ndranghetu.70 Vyprávění očividně nemá reálný základ, upozorňuje však na to, jak zásadní roli sehrálo vězeňské prostředí: Favignana totiž byla jedním ze sicilských ostrovů, který neapolským Bourbonům sloužil jako vězení… Nejsou ti tři rytíři jen přikrášlenou verzí delikventů, kteří v 19. století vytvořili zmíněné zločinecké sekty na základě poučení obdrženého ve favignanských věznicích? Není ostatně vyloučeno, že camorra byla na počátku tajnou společností, která vznikla ve vězení a jejím prostřednictvím se rozšířila do zbytku království. Teze však zůstává předmětem sporů.71

Camorra se tedy od starých lupičských spolků lišila již na počátku 19. století, podstatně dříve, než se na Sicílii objevila mafie. Camorrista si vynucoval úctu mocí své organizace. Ta zahrnovala zvláštní tribunály nazývané Mamma; v každé z dvanácti neapolských čtvrtí sídlil jeden a nad nimi stál vrchní soud, la Gran Mamma, jemuž předsedal šéf celé camorry s titulem mammasantissima, který převezmou i kalábrijští šéfové. Spíše než tradiční tribunály tyto instance připomínají čestné soudy vojenských šlechticů. Se svou hierarchickou strukturou, iniciačními obřady, systémem vzájemné pomoci při procesu (zajištění těch nejlepších advokátů, systematické provozování lživého svědectví atd.) a pokladnou vzájemné pomoci, podporující rodiny uvězněných camorristů, budila tato tajná společnost obdiv běžných zločinců. Počínaje rokem 1842 si dokonce stanovila zvláštní zákony.72 Camorra si takto ve vězení vydobyla ohromný úspěch, jelikož v porovnání s ostatními gangy byla tajuplnější a působila efektivněji.73 Od počátku 19. století budovala v některých oborech přístavního trhu – například v rybí tržnici Pietra del Pesce nebo na trhu s ilegálními hazardními hrami (zvláště s lotem) – rafinovaný systém vydírání.

K tomu, aby se navzájem odlišili a zjednali si respekt, užívali camorristé zvláštní znamení, zejména tetování. Jak pochopili někteří antropologové, je v tom paradox: proč by si tajná společnost, která nechce, aby se o ní vědělo, stanovila tak snadno nalezitelná poznávací znamení? Sicilská mafie nikdy tetování nevyužívala. Avšak ve velkoměstě, jako byla Neapol se svým městským ruchem, nemohl být camorrista stejně běžně známý jako mafián ze sicilského městečka – a aby si ve čtvrti udržel autoritu, nemohl riskovat, že k němu přistoupí nějaký nevědomec nebo nově příchozí a před jeho podřízenými mu neprokáže úctu. Bylo potřeba, aby ho kdokoli mohl na první pohled poznat. Proto stavěl na odiv tetování, jež vyvolávalo strach a respekt. Ze všech těchto důvodů se v Neapoli začalo mluvit o Onorata società, o reformované Bella società či konečně o Consorteria dei camorristi a její příslušníci si počínali na způsob „plebejské aristokracie“. Jejich praktiky ostatně někdy napodobovaly vzor dávné šlechty: nebylo výjimkou, že své spory camorristé řešili soubojem (zumpata) stejně jako šlechtici, kteří své „otázky cti“ nehodlali probírat před soudem.74 Ovšem s tím rozdílem, že rapír mezi camorristy nahradila dýka… Jak by sicilští bandité, kteří se s camorristy seznámili ve vězení, mohli zůstat k efektivitě tohoto zločinného systému slepí? Prostě a jednoduše uplatnili „neapolský model“ v osobitých podmínkách Sicílie.

Tak došlo k tomu, že označení „camorrista“ získalo v Palermu a ve zbytku západní Sicílie velice rychle vyhraněný smysl: bylo pojmenováním pro členy lépe uspořádaných organizací, které neodmítaly společnost nebo přinejmenším připustily, že vstoupí do služeb všehoschopné elity. Děj vůbec první divadelní hry, v níž je o mafii řeč, totiž dramatu I Mafiusi della Vicaria, jež vzniklo roku 1863 v Palermu, se odehrává roku 1854 ve věznici ve Vicarii a staví na scénu zřetelně hierarchizované zločinecké sdružení, které vládne ve věznici.75 Všichni jeho příslušníci jsou označeni za camorristi. Tím byl zdůrazněn význam neapolského precedentu. Začlenění do těchto sekt nabízelo zločincům reálné – a v tradičním lupičství nedostupné – vyhlídky na společenský vzestup: zde každý kriminálník vstupoval do ohromné sítě známostí, které mu, pokud osvědčí obratnost, dovolovaly prorazit si cestu mezi vládnoucí vrstvy. Někteří jednotlivci, například Antonino Giammona, mohli s ohledem na vlastní osud zjistit, že cesta zločinu představuje nejlepší záruku společenského vzestupu, zvláště v období velkých politických zvratů, jako byly ty, jež počátkem 19. století zažilo království neapolských Bourbonů.

3
Risorgimento a zrození mafie

Dvojznačné jaro národů

Sjednocení země pod ochranou camorry a mafie

Zakořenění kultury nezákonnosti