Copyright © 2023 by Danielle Girard, Inc.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jan David, 2025

Cover © Zhivko P. Petrov, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5792-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-5793-0 (mobi)

přeložil Jan David

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

PODĚKOVÁNÍ

Pro Claire a Jacka, má dvě největší požehnání. Za všechnu radost, smích, lásku a úctu, které přinášíte do mého života a do celého světa.

Pro Nicole. Tvé přátelství je dar. A že jsi ještě k tomu má sestra, je důkazem toho, že kouzla existují.

Všechny vás miluju až do nebe.

Kapitola 1

TASH

Minulý listopad

Tash Kohl neměl strach, že by se utopil. Během plavecké sezóny makali s trenérem na zvýšení kapacity plic, a tak Tash na vrcholu svých sil dokázal vydržet pod vodou tři minuty. Dokonce i s nohama přivázanýma k betonovému kvádru byly dvě minuty hračka.

Vysoko na bezmračné obloze svítilo slunce. Den jako stvořený pro plavání. Vylezl z dodávky, na sobě týmovou větrovku a žabky, s výdechem vypustil obláček páry a rozhlédl se po jezeře. Mezi plaváním v krytém bazénu a venku byl jeden zásadní rozdíl – voda v bazénu měla kolem pětadvaceti stupňů, zatímco ta v jezeře na počátku listopadu nanejvýš patnáct. Neměl však na vybranou. Pokud tedy nechtěl, aby pravda vyšla najevo. Celý měsíc ten úkol odmítal splnit. Teď si nepřál nic jiného, než aby to býval udělal už minule, když byla voda o něco teplejší. Když ráno uviděl na verandě námrazu, chtělo se mu to vzdát.

Celé to byla pitomost. Proč by měl sakra poslouchat někoho, kdo si nechává říkat Wolf? Když si říká „Vlk“, do jaké pozice tím sakra staví jeho? Copak je nějaký obětní beránek?

K čertu s tím.

Chvíli nato, co se v něm rozhořel vztek, přidusila plamen vzpomínka na tu noc před dvěma měsíci, když poprvé uviděl to tělo. Probudil se na zemi po noci prohřáté letním vedrem, jazyk přilepený na patro. Hlava mu třeštila, jako by mu ji někdo rozrazil sekyrou. V žaludku mu vířily pozůstatky nočních událostí. Vzpomněl si, jak ležel na husté trávě a řekl si, že už s tím skoncuje. Už toho má dost. Aby se zvedl ze země, musel se převalit a zvednout se na kolena, přičemž ho rozbolely otlačené kosti. Pak se ale Tash rozpohyboval a cítil, jak se mu zahřívá krev.

Bylo po všem. Přežil.

Vydal se hledat ostatní. O kousek dál zasténal Connor a překulil se. Zmateně zamrkal, aby rozlepil ospalky. Bože, to jsme se ale zřídili, napadlo Tashe jako první. Teď měli kocovinu a všechno je bolelo. V dálce uviděl něco bílého, malou vyvýšeninu v listí. Někdo leží pod stromem, stočený do klubíčka. Rozběhl se tam, připravený zavolat, že je po všem. A pak uviděl její tvář.

Jako první mu proletělo hlavou, že její kůže vypadá oproti zelené trávě nepatřičně, příšerně nepatřičně. Oči měla zavřené, jedno oteklé, levou tvář podlitou krví a nachovou. Co se sakra stalo? Nezarazilo ho ale jen zranění, které vypadalo jako rána do obličeje. Byla to i barva zbytku jejího těla – i na rukou, zkroucených pod bradou. Nebyla růžová, nýbrž mrtvolně šedá.

Její kůže měla stejnou barvu jako kůže starého pana Thompsona, majitele autodílny na západním konci města. Děti mu říkaly Cínový muž kvůli cementové barvě jeho pleti, připomínající tmavou ocel karburátoru. Skutečnou příčinou šedé barvy jeho kůže byla koloidní suspenze stříbra, kdysi nabízená jako zdravotní prostředek, jak ho poučila matka, středoškolská učitelka chemie, když si tam nechali opravit auto. Teď už jeho auto. Hleděl na nepřirozený odstín její kůže a napadlo ho jediné. Musí k autu a hned odsud vypadnout.

Tash si tělo prohlížel a čekal, až se pohne a ukáže se, že je to jenom nějaký fór. Musí to být fór. Vedle něj se ozval pohyb a objevil se Connor. Hleděl na tělo, tvář v šoku. Potom vykřikl. Sehnul se k tělu, popadl ho za ramena, a zatímco s ním třásl, zařval: „Prober se. Sakra, prober se!“

Její hlava se houpala na krku dozadu a dopředu jako míč na šňůře při hře indiánského tenisu. Tash si představil, jak se hlava odkutálí do vlhkého listí.

„No tak,“ zakřičel Connor a upustil tělo, které kleslo zpátky na zem.

Jak tam ležela bez hnutí, Tash zaznamenal nepřirozený úhel jejího krku a brady. Connor něco říkal, ale jeho slova se vytratila, když se Tash otočil, protože se ho zmocnila nevolnost. Začal zvracet na měkkou půdu, náhlý příval tekutiny a pálení v krku, následované zápachem žluči a alkoholu.

Connor mluvil dál, ale Tash rozeznal jen jediné slovo: „Mrtvá.“

Měli zavolat na policii. Chtěl to udělat, ale neprošlo to přes Connora. Policajti to budou klást za vinu jim. A budou klást otázky. Otázky, na které Tash s Connorem nebudou znát odpověď.

Mělo to dávno skončit. To, co začalo jako kratochvíle k zahnání hagenské nudy, se vymklo kontrole. Tash z toho chtěl vystoupit. Connor taky. Necelou míli od místa, kde teď stál, se rozprostíral park, oblíbené místo setkávání. Od toho rána se do parku nevrátil. Myslel si, že už se tam nevrátí nikdy.

Wolf řekl, že jim nedovolí skončit. Dokud nezaplatí za tu noc. Za svou chybu.

Copak mohli říct ne?

A tak se ocitl tady, na břehu jezera. Dvě minuty tam dolů a bude po všem. Začal poskakovat na špičkách, aby se na ten chlad připravil.

„Bejt tebou, tak nevyměknu,“ ozval se pronikavý hlas. Nic jiného teď neslyšel – jenom samé rozkazy a hra na moc. Kdysi bývali přátelé. Dobří přátelé – on, Connor a Wolf. Už od základky. Lidé se divili, že s nimi chodí i Tash. Protože byla jeho matka z kmene Lakotů, měl by se přátelit spíš s domorodými dětmi. Proč by měl kamarádit s bělochy, s Wašičuny? S těmi snoby? Pro něj to ale žádní snobi nebyli. U oběda vyprskávali nosem mléko, skopali nějaké děcko za to, že shodilo ze stromu kousek od školy drozdí hnízdo, jindy zase lhali, aby ho ochránili, a nakonec měli ze svého lhaní trable doma i ve škole oni sami. Domorodé děti mu s oblibou připomínaly, že stejně není opravdový Lakota. Ani čistý běloch.

Nikdy ho netrápilo, že je jiný. Cítil se být jedním z nich, navzdory svému původu. Alespoň do té noci. Po ní se jejich přátelství změnilo. Connor a Tash tam byli, ale ani jeden si nepamatoval, jak se to stalo. Zabil ji Connor? Nebo on? Zdálo se to nemožné. Tu smrt však měli na rukou oni. Po té noci se Wolf stal neúprosným. Krutým. Nenávistným.

A Tash ho začal na oplátku taky nenávidět. Možná to nebylo fér. Tu noc tam byli jen Connor a Tash. Bože, kéž by tam bývali byli všichni tři. Třeba by nikdo neumřel. Nebo by tu byl ještě třetí člověk, který by nesl svůj podíl viny s nimi.

Bundu mu prořízl ostrý poryv větru, a tak začal znovu poskakovat na špičkách, aby se zahřál. Už to skonči. Nechal bundu sklouznout z ramen, a než se nad tím mohl víc zamyslet, zhluboka se nadechl a ponořil se do jezera. Voda mu vzala dech a kůže se mu chladem stáhla do sebe jako vojáci v semknuté formaci.

S klením se vynořil na hladinu a vytřásl si z vlasů vodu.

Connor si na břehu zapínal suchý oblek, zatímco Wolf se v čepici a péřové bundě opíral o kapotu svého auta, paže založené, jako kdyby za to, že tam jsou, mohl někdo jiný. Jako by to všechno nevymyslel sám Wolf.

Než aby k němu zase přiletěla nějaká jedovatá poznámka, Tash se otočil a plaval směrem k opačné straně jezera. Potřeboval se zahřát. Nechtěl být zadýchaný, až půjde pod vodu, ale zároveň nechtěl mrznout, a tak se začal dlouhými tempy volně rozplavávat, dokud mu ze svalů nevystoupil chlad a on se necítil uvolněnější.

Když Tash připlavával zpátky k parkovišti, Connor pomalu vkročil do vody, až v ní byl po pás. Dokonce i v suchém obleku vypadal sklíčeně, kyslíkovou láhev na zádech a přes rameno kompenzátor vztlaku.

„Tak jo. Připravenej?“ zeptal se Connor.

„Můžeš, Kohle,“ zvolal hlas, jako by snad Tash ostatní zdržoval.

„Připravenej,“ odvětil Tash.

„Nezapomeň nechat běžet kameru.“

Tash se setkal s Connorovým pohledem a i v něm spatřil nenávist. Nenávist za to, co se stalo, za to, že tam nebyl, aby tomu zabránil, a za to, že nenese podíl na jejich vině. Tash se podíval jinam, neschopen unést pohled na Connora, který mu jako zrcadlo připomínal všechno, co mu vířilo v hrudi. Strach, děs a hrůzu z toho, co udělal a co to udělalo s ním.

Tash šlapal vodu, až si konečně našel svůj rytmus a vzpomněl si, proč tak miluje plavání. Voda byla místem, které utopilo všechen hluk. K vodě se vydával, když mu umřel táta, po probdělých nocích v posteli, kdy poslouchal příliv a odliv matčiných vzlyků. A taky po té noci, kdy našli to tělo. První týdny trávil ve vodě veškerý volný čas ve snaze zahnat představy o tom, co se asi stalo v té chvíli, kdy byl příliš opilý, aby si to pamatoval. Jestli se na té smrti nějak podílel. Jestli to byla opravdu vražda, nebo jen… co? Otrava alkoholem? S Connorem usoudili, že to muselo být právě tak. K tomu zranění v obličeji musela přijít při pádu. Nebo nárazem do stromu.

Přece nejsou vrazi… Nebo ano?

Ve dnech následujících pak na konci každého kolečka zvedl hlavu ve strachu, že uvidí, jak policie obkličuje jezero, zbraně namířené na něj. To se pořád ještě mohlo stát, ale strach už v něm nezabíral tolik prostoru, aby se nemohl pořádně nadechnout.

Tyhle myšlenky teď odsunul stranou a dlouze a pomalu se nadechoval. Connor se potopil a razil si cestu ke dnu jezera. Čas se začne měřit, jakmile se ponoří Tash. Connor mu ke kotníku připevní popruh od surfu. Popruh je připojený k řetězu a řetěz k betonovému kvádru na dně.

Stačily dvě minuty.

Za čtyři minuty od teď už poleze z vody a půjde domů. Bude to mít za sebou.

Naposledy se dlouze nadechl a slíbil si, že nic takového už nikdy neudělá. Už toho má dost.

Nasál ještě maličko vzduchu, aby si doplnil plíce, a potopil se ke dnu jezera, kde na něj čekal Connor s betonovým kvádrem a řetězem.

Kapitola 2

KYLIE

O pět měsíců později

Pach rozkladu jí v nose zůstane ještě mnoho dní – směsice hnijících ryb, česneku a kyselého puchu zkaženého zelí, mísící se s výkaly a vejci. Několik sprch, mýdlo, parfém a prací prostředek určitě pomůžou, ale tenhle zápach se úplně nesmyje ani nezakryje. To detektiv Kylie Milliardová zjistila hned ze začátku své kariéry – nejspíš ne hned po prvním případu, ale při třetím ano.

Smrt pronikla pod kůži, zažrala se do každičké buňky v těle a přihlížejícím vstříkla svou zatuchlou DNA do oblečení. Nejen do oblečení, ale i do těla, čímž z nich udělala jakési nádoby na hnilobný pach, dokud se v nich neobnovilo dost buněk, aby se z nich smrt vytratila. Bylo to, jako kdyby vás postříkal skunk, jen bez toho postříkání.

Stačilo prostě jen dorazit ve chvíli, kdy byl smrtí prodchnut všechen okolní vzduch, a ten den to přesně tak bylo.

Všechno ještě zhoršoval déšť, kvůli němuž jí smrt prosákla oblečením až do morku kostí. Vstoupila do hagenského bistra a crčely z ní proudy vody. Vyklouzla z kapající bundy a pověsila ji na věšák u dveří. V malém prostoru, do něhož se vešlo pět stolů pro čtyři osoby a bar ve tvaru L pro dalších deset, bylo skoro vždycky narváno. Po čtyřech letech v Hagenu tam Kylie málokdy spatřila neznámou tvář. Teď k ní všechny tváře vzhlédly a zahleděly se na ni se směsicí zvědavosti a opovržení, jakou coby člověk zvenčí pociťovala od prvního dne. Alespoň že se mezi nimi dnes sem tam našel i nějaký úsměv – i když jen pár. Kamarádka Amber jí z druhého konce místnosti ukázala na prázdnou barovou stoličku, Kylie se protlačila mezi dvěma stoly a posadila se vedle Ambeřina synka.

Pětiletého Williama právě naplno zaměstnávalo kreslení a se svraštělým čelem si prohlížel svůj výtvor. Amber byla svobodná matka, a tak William spoustu hodin mimo školku trávil v bistru, což se Amber nijak zvlášť nezamlouvalo, zatímco klučina si to zjevně užíval. Kylie si prokřupala klouby a zakroužila krkem ve snaze uvolnit napětí, které se v ní nahromadilo během hodin postávání v chladném dešti. To napětí však pramenilo i z jiných věcí, zejména z pomyšlení na práci detektiva na policejním oddělení ve Fargu – její vysněnou práci.

Role detektiva v maličkém Hagenu měla být jen odrazovým můstkem. V prvním roce v Hagenu psala každé tři měsíce poručíku Marksovi do Farga, jestli tam pro ni nemají místo. Tři měsíce se postupně protáhly na šest a poslední e-mail mu poslala skoro před rokem. A pak, když v úterý večer přišla z práce a přihlásila se do svého soukromého počítače, to na ni najednou vyskočilo. Ta slova jí pořád dokola běžela hlavou. Máme pro Vás k dispozici místo detektiva. Chcete-li se o něj ucházet, máte velkou šanci.

Chcete-li se o něj ucházet… Jistěže chce. Nebo ne?

Ve vzduchu se vznášela vůně sekané a kávy, ale taky závan smrti. Všechno se mísilo s nejistotou, jestli se má pustit do štědrého kusu netknutého koláče s banánovým krémem, který před ni Amber položila na pult. A že to byl vskutku štědrý kus – Amber dávala velkou porci každému, ale Kylie vždycky dopřála ještě větší. A ať byla porce sebevětší, zřídkakdy se stalo, že by ji Kylie nesnědla do posledního drobečku.

S pohledem upřeným na sušenkovou krustu koláče nedokázala Kylie myslet na nic jiného než na tu mrtvou ženu, zelenou, nafouklou, jak leží na rozedrané matraci obytného přívěsu. Zvedla vidličku a s rozčarovaným povzdechem sama nad sebou ji zase odložila na okraj talíře. Chcete-li pracovat se smrtí, musíte na to mít žaludek. To říkal nějakej blbej učitel na policejní akademii. Někdo, kdo určitě pár desítek let nevytáhl paty z přednáškového sálu.

Teď by mu Kylie ráda kousek toho zápachu poslala. Schválně, jak by mu po něm chutnal koláč s banánovým krémem.

Odsunula talíř a usrkla si kávy. Amber jí dá koláč do krabičky a ona ho dost jistě spořádá ještě před snídaní.

Její nejlepší kamarádka už se k ní blížila kolem pultu. Ta zářivě žlutá blůzka a džínová sukně byly na Kylieiny zážitky z toho dne snad až příliš radostné. Amber klábosila se zákazníky a přitom jim dolívala kávu, v každé ruce jednu konvici – v pravé tu s kofeinovou, v levé bez kofeinu. Pro Amber byly tyhle konvice jako prodloužené ruce a ona je držela s takovou lehkostí, jako by to tak opravdu bylo. Kylie si zkoušela představit svůj potenciální život ve Fargu – tam by v bistru nikoho neznala. Nevídala by Amber s Williamem.

Byla tak prochladlá, že měla jít raději rovnou domů a dát si horkou sprchu, jenže příležitost zastihnout tu kamarádku se synkem byla příliš lákavá, než aby ji promarnila. Ve skutečnosti se potřebovala odreagovat od toho, co viděla při vyšetřování v tom přívěsu, a taky od e-mailu z Farga. Ten se jí neustále vracel jako zaseknutá deska, která vám z oblíbené písničky udělá nejotravnější zvuk na světě. Uplynul skoro týden, a ona ještě neodpověděla. Nevěděla, co napsat. Ovšemže tu práci chceš – chceš povýšení, větší město, své město. Ale vzápětí se ozval jiný hlas:

Vážně chceš opustit Hagen?

Amber se zastavila před Kylie a zahleděla se na talíř. Nedotčený koláč byl u Kylie něčím nevídaným. „Jsi v pohodě?“

Kylie potřásla hlavou a po košili, která se na ni lepila, jí skápla krůpěj deště a zamířila jí mezi ňadra jako nějaký zbloudilý červ. Otřásla se a přitlačila si košili na kůži. „Dlouhej den.“

Amber přikývla. „Chápu.“

O Kylieině práci se moc často nebavily – Amber nefandila ani těm nejneškodnějším kriminálkám – a nehezké aspekty její profese nikdy neprobíraly, když byl v doslechu William. Kylie strávila odpoledne na hagenském parkovišti pro obytné přívěsy, známém jako Kemp, patnáctiakrovém pozemku v jihovýchodním koutě Hagenu, který se v době posledního ropného boomu živelně proměnil v obytnou oblast. Po následném krachu se korporátní majitelé Kempu stáhli a přívěsů se ujali nejchudší obyvatelé Hagenu.

Kolem druhé hodiny odpoledne volal jeden z obyvatel, starší muž, jenž spíš než obyčejnému jídlu a vodě holdoval alkoholu a cigaretám, a stěžoval si na hádku v sousedním přívěsu. A taky na nějaký zápach. Kylie se na místo vydala s jedním z novějších strážníků, Mikou Kecklerem, a našli tam v posteli tělo osmačtyřicetileté narkomanky. Ač onen hluk vycházel z jejího přívěsu, příčinou pozdvižení nebyla ona. Rámus způsobili dva mývalové, kteří se vloupali do přívěsu a hašteřili se o královskou sbírku zahnívajících odpadků.

Kylie zavolala odchytovou službu, aby se o mývaly postarali, a pak čekala v dešti, než jí hagenský koroner sdělí svůj předběžný názor na příčinu úmrtí. Soudě podle vzhledu ženy a důkazů v přívěsu koroner došel k závěru, že žena pravděpodobně zemřela na nějakou srdeční příhodu – nejspíš po předávkování nebo prostě v důsledku celoživotního užívání drog. Její ostatky však byly v příliš vysokém stadiu rozkladu na to, aby to mohl tvrdit s jistotou, což znamenalo, že tělo poputuje ke státnímu soudnímu lékaři do Bismarcku, jako se to dělo u všech případů s nejasnou příčinou úmrtí.

Případy jako ten dnešní byly pro Hagen vzácné. Kylie nejčastěji vyšetřovala nelegální graffiti a sem tam nějaké vloupání. Obvykle do něj byly zapojené děti. Mika Keckler, mladý strážník nedávno přidělený na oddělení, se při tom pohledu málem pozvracel. Na to, že dnes viděl svou první mrtvolu od nástupu do práce, to zvládal překvapivě dobře. Byl to tichý muž, který vyrůstal v lakotské rezervaci asi třicet mil od Hagenu. Byl bystrý a rychle se učil, a tak byl velkou posilou pro úřad šerifa a příjemnou protiváhou k tamním velkým egům. Dnes za něj byla Kylie vděčná.

Amber jí podala krabičku, Kylie do ní vložila koláč a nechala na pultu peníze. „Nazdar, Williame, dneska už jdu domů.“

William k ní vzhlédl a překvapeně zamrkal, jako by teprve teď zjistil, že Kylie posledních deset minut seděla vedle něj. Nedovedla si představit, že by vedle sebe měla vlastní dítě, na což taky její matka pravidelně žehrala, jenže Kylie – na rozdíl od své matky – věděla, že jako svobodná žena, věčně sama v nebezpečném povolání, byla tou poslední adeptkou na mateřství.

Vždyť jí ani nedošlo, že se chystá nastěhovat do domácnosti s dítětem, když se s Amber před čtyřmi lety domluvila na pronájmu pokoje v jejím domě. Jako od detektiva to od ní byl evidentní přehmat vzhledem k tomu, že všude po podlaze v obýváku – a vlastně i v dalších pokojích – byly rozházené Williamovy hračky. Nakonec si ale Williama dost oblíbila. Po roce a půl v Ambeřině domě však nastal čas, aby si zařídila vlastní bydlení. Dům, který si momentálně pronajímala, byl čerstvě zrenovovaný a vešel se do jejího rozpočtu. Byl pro ni dokonalý, jen občas snad až příliš tichý.

Amber odložila konvice, opřela se o pult a ramenem šťouchla do Williama. „Pověděl jsi tetě Kylie o škole?“

William se vsedě napřímil, odložil voskovku a zjevně se připravoval na závažné sdělení. „Za pět měsíců jdu do školy,“ oznámil.

„To je senzační!“ Kylie se podívala na Amber, která pokrčila rameny, oči přilepené ke svému dítěti. Amber už nějakou dobu přemýšlela, jestli dát Williamovi ještě rok, než ho přihlásí do školy. On byl ale připravený.

Skrz výlohu bistra vykouklo škvírou ve cloně mraků zapadající slunce, odrážející se od čelního skla auta zaparkovaného přes ulici. Málem ji oslepilo. Kéž by takhle svítilo před pár hodinami.

„Je pět měsíců dlouho?“ zeptal se William.

„Docela jo,“ uznala Kylie a ohraná deska v hlavě jí znovu připomněla, že tou dobou už možná bude žít ve Fargu.

„Dáme někdy večeři?“ nadhodila Amber. „V neděli a v pondělí jsem volná.“

„To bych ráda.“ Kylie se otočila na Williama. „Můžu k vám domů přijít na večeři?“

Chlapec přikývl, Amber zase odkráčela se svými konvicemi a položila je jen proto, aby přijala objednávku na opačném konci pultu.

Kylie políbila Williama na čelo, což zatím bez námitek snášel. S příchodem školy se to změní, napadlo ji a pocítila bodnutí nostalgie po době, kdy žila s Amber a Williamem, po večerech, kdy trval na tom, aby ho Kylie uložila, po vůni jeho čerstvě umytých vlasů a dětské pokožky. A hned vzápětí, snad pro vyvážení toho, co její vaječníky nejspíš prováděly s hormony, si vybavila pach zvratků, když se William jednou v noci, kdy byla Amber pryč, přejedl makarónů se sýrem a Kylie musela honem polknout, aby se k němu nepřidala.

U dveří bistra položila krabičku s koláčem na židli, aby si zase oblékla mokrou bundu, a zahleděla se do tmy. Mraky se rozestoupily do dlouhého V, jako když rozepnete kabát, a oblohu pohltila temná, ocelová modř soumraku. Při představě, že takhle mokrá a zmrzlá dobrovolně půjde do té tmy, přeběhl Kylie mráz po zádech. Kupředu ji poháněla jedině vidina horké sprchy a studeného piva.

Když se natáhla po klice dveří, její pozornost upoutal pohyb o kus dál na sever. Nějaké auto přejelo žlutou čáru a pokračovalo v protisměru. Mělo tmavou barvu a rafinovaný design luxusního vozu a kvapem se blížilo. Kylie pár vteřin vyčkávala, až auto změní směr nebo zpomalí, ale pořád udržovalo svůj kurz. Jako by Kylie po ramenou přejela elektřina a zajiskřila jí v dlaních.

Něco je špatně.

V hlavě si vykreslila dráhu auta. Jeho rychlost.

Brzdi. Dupni na to. Místo toho však auto stále zrychlovalo.

Přeletěla pohledem bistro a začala vyhodnocovat potenciální nebezpečí. Bezprostředně u skleněného výkladu stály tři stoly, dva z nich obsazené a jeden prázdný. U nejvzdálenějšího stolu seděl postarší pár s hůlkou opřenou o lavici. U pultu bylo skoro plno. William pořád ještě se skloněnou hlavou pracoval na svém obrázku a v rohu seděli dva farmáři. Za nimi byl východ ústící do uličky.

Kylie se ohlédla na auto, které profrčelo stopkou. Jen kousek odsud.

Otočila se zpátky, dvěma dlouhými kroky doběhla k pultu, položila na něj krabičku s koláčem a strhla Williama z barové stoličky. „Všichni pryč od okna!“ zakřičela. „Rychle!“ Postavila Williama na pult. „Běž za mámou. Pospěš si!“

Mávla rukou, ať všichni vstanou od stolů. Hosté na ni zmateně hleděli. „Dělejte! Rychle!“ Všichni s křikem vyskočili ze svých míst. Nějaká holčička se matce rozplakala v náručí. „Lionald. Upadl mi Lionald.“

Z kuchyně svižným krokem vyšla Amber, v každé ruce talíř. Při pohledu na nastalý zmatek vytřeštila oči a okamžitě začala hledat Williama. Našla ho, jak si k ní razí cestu přes pult, upustila talíře a sevřela jej v náručí.

„Všichni k zadnímu východu!“ křičela Kylie. „Rychle!“

Kousíček odsud auto dál zrychlovalo a teď už jelo snad šedesátkou. Postarší pár se sunul od stolu a pán svou ženu popoháněl hůlkou. Kylie jim z cesty odstrčila stůl a odsunula další.

Na linoleu skřípaly stoly a židle a zákazníci se řinuli k zadnímu východu v záplavě povyku a křiku. Připravena sama vyběhnout Kylie zahlédla, že pár metrů od výkladu stojí bez hnutí nějaká puberťačka. Další pitomé děcko na telefonu. A to vše jen pro jeden příspěvek na instagramu.

„Hej! Vypadni odtamtud!“ zařvala Kylie.

Žádná reakce.

Kylie jí odstranila židli z cesty. „Hej!“

Puberťačka pořád nereagovala.

Kylie se prodrala přes převrácený stůl a odtrhla dívku od skla. „Uhni!“ zakřičela, když auto přejelo přes obrubník.

Výlohou zařinčelo burácení motoru, z jehož vrčení Kylie cvakaly zuby. Při posledním pohledu na zrychlující auto zahlédla řidičovu tvář. Mladou tvář.

Zakopla a zvedla si paži před obličej, aby se ochránila před střepy, když sklo explodovalo.

Auto se s lomozem vřítilo do bistra. Všemi směry se rozlétly střepy a sršely na přítomné. Vozidlo vmžiku proletělo po linoleu jako rozmazaná čára světel a černého plechu, než narazilo do pultu. Dřevěné obložení pultu se prohnulo a do všech stran začaly odletovat kousky linolea z jeho povrchu. Zadní kola vyskočila ze země a odmrštila do vzduchu židli. Přední rošt auta rozmačkal místo, kde ještě před chvílí seděl William.

Než Kylie stačila uhnout z cesty, židle spadla, odrazila se od stolu a praštila ji do prsou. Síla nárazu ji odmrštila dozadu a zadní kola auta přistála ve směsici kovu a skla. Kylie narazila do stolu a překulila se přes něj na podlahu.

S tvrdým bouchnutím dopadla hlavou na linoleum, vyrazila si dech a všechno kolem potemnělo.

Kapitola 3

KYLIE

„Do hajzlu,“ ulevila si Kylie. „Bolí to jak čert.“ Záchranář jí velikou, ostrou pinzetou vytahoval další střep z obličeje. „Jako byste se mi vrtal přímo v mozku.“

„Promiňte, madam.“

Kylie se zamračila. Madam? Kdy začali najímat záchranáře hned po škole? Zavřela víčka, aby na chvíli zmírnila to bušení za očima, ale marně. Alespoň že to pozdvižení před bistrem už konečně pomalu utichalo. Nevěděla, jak dlouho byla v bezvědomí, ale první, co uslyšela, bylo kvílení přijíždějící sanitky. Bože, jak byly ty sirény hlasité.

Řidiče auta vzali do nemocnice a zkontrolovali, jestli zákazníci bistra nejsou pořezaní od střepů. Kromě pár škrábnutí a modřin byli – stejně jako Kylie – vcelku v pořádku. Jedna žena si vymkla kotník a odvezli ji do nemocnice na rentgen a ta malá holčička, která ztratila své plyšové zvířátko, Lionalda, nebyla k utěšení, dokud ho jeden hasič nevyprostil z trosek. Plyšový lev byl celý umazaný od rozsypaného jídla a rozlitého pití a měl skoro amputovanou ruku, ale matka holčičce slíbila, že Lionaldovi udělá operaci, jen co se plyšák vykoupe.

Kylie si vybavila to auto řítící se čím dál rychleji k bistru, kde seděl za pultem William a kreslil si. Kdyby tam nebyla… Kdyby odešla o tři minuty dřív… Kdyby nezaslechla ten motor…

Jenže ona ho zaslechla. Dostala ty lidi ven. Na ničem jiném nezáleželo.

Nevysvětlovalo to však, co se to stalo.

Kdyby měl řidič infarkt nebo mrtvici, auto by pokračovalo ve svém původním směru a skončilo by ve staré budově hagenských novin nebo v některém z výkladů na té straně. Určitě ne ve výloze bistra. Aby ji prorazil, musel řidič auto záměrně stočit tím směrem. Musel mířit rovnou na bistro.

Proč by k čertu někdo něco takového dělal?

Záchranář vyndal Kylie z brady další kus skla a ona se snažila necukat sebou. Za ní se ozývalo bušení podobné tomu v její hlavě. Místní stavební firma, jež věnovala několik desek překližky, teď pomáhala hasičům se zabedněním výlohy bistra, zatímco místní církevní sbor sestavoval seznam dobrovolníků na pomoc s úklidem. Amber seděla s Williamem na obrubníku a sepisovala věci, které zákazníci nechali v bistru, aby je mohla vrátit jejich majitelům.

V podobných chvílích Kylie městečko milovala. Jak najednou všichni spojili síly. To byla kladná stránka tohohle zapadákova.

Cink.

Kylie shlédla na misku zkrvavených střepů, které už jí záchranář vytahal z obličeje a krku. Jeho pinzeta narazila na další kus skla a přitom ho zatlačila hlouběji do kůže.

„Au!“

„V nemocnici by ti určitě dali něco na bolest,“ ozval se známý hlas.

K sanitce přistoupil její kolega, vrchní strážník Carl Gilbert, a prohlížel si Kylieinu tvář. „Vypadáš, jako by sis dala pěstní souboj se štěpkovačem… a prohrála.“

Záchranář se uchichtl a Kylie po něm vrhla zlobný pohled.

Pinzeta se jí zabořila do kůže pro další kus skla, Kylie svraštila obličej a zavřela oči. Možná měla přece jen radši do té zatracené nemocnice. „Kolik jich tam ještě je?“

Záchranář přitlačil prst v rukavici na její lícní kost.

„Au!“

Pak začal prsty posouvat po její tváři a systematicky do ní šťouchal. Kylie zaťala zuby. „Tři, teda myslím,“ opáčil záchranář. „Možná čtyři.“

Díky bohu. V sanitce už seděla bezmála hodinu. Nejenže páchla smrtí, ale teď se mrtvá i cítila.

Otočila se na Carla. Byl mimo službu, a tak měl na sobě červenou flanelku a džíny, ruce zastrčené do kapes a u pasu karabinu s klíči. „Jak je na tom ten, co řídil?“

„Je stabilizovaný, ale mají podezření na otok mozku, a tak ho doktoři uvedli do umělého spánku.“

Kylie si protřela krk a na ruce uviděla krev. Vzpomněla si na tvář, kterou zahlédla skrz čelní sklo auta – tvář teenagera. Další teenager. Hagen stále ještě truchlil nad smrtí Tashe Kohla, jednoho z maturantů na zdejší střední škole. Tento vynikající plavec a fotbalista loni v listopadu utonul. Jeho smrt byla kvalifikována jako nehoda. Tashova matka požadovala důkladné prohledání jezera, v němž se utopil, ale než tam stačili vyslat tým, přišla zima. To bylo před čtyřmi měsíci a led ještě neroztál. Dokonce ještě dnes, v březnu, cítilo město jeho smrt jako čerstvou ránu.

Nedej bože, aby ztratili dalšího.

Záchranář upustil do misky další kus skla, který cinkl o ostatní. Zvedl pinzetu pod Kylieino oko, až její černé hroty periferním zrakem vnímala jako ohromné pavoučí nohy.

„Ježíši, Kylie,“ řekl Carl. „Máš to skoro v oku.“

„Měla štěstí,“ odtušil záchranář. „A dva se jí zavrtaly dost hluboko do krku.“

„Jsem v pohodě,“ zabručela a Carl se na ni podíval. Ona a Carl nezačali zrovna nejlépe, když Kylie přijela do Hagenu za prací detektiva, ale jejich vztah se v průběhu posledního roku změnil. Technicky vzato se oba zodpovídali šerifovi, takže měli spíš vedlejší role, ale jakmile se spolu vrhli do vyšetřování, tu hlavní měla vždycky Kylie. Bývaly časy, kdy si myslela, že by mohli být víc než přátelé. Po jednom případu asi před rokem k tomu neměli daleko, ale nakonec z toho nic nebylo. Začínala si myslet, že je to všechno jenom v její hlavě.

Stiskl jí rameno. „Vyděsilas mě.“

Možná to přece jen nebylo jen v její hlavě.

Záchranář odložil pinzetu a s použitím alkoholového tamponu jí otřel kůži. Pálilo to asi na milionu míst, ale od bolesti ji odvádělo teplo Carlovy ruky. „Jak je na tom tvá hlava?“

„Je to dobrý.“ Posunula se a zahnala myšlenky na Carlovu ruku, když jí sklouzla z ramene. Musí se soustředit. Popravdě jí hlava pulzovala ve vlastním rytmu. Nekontrolovatelně v ní tepalo, nejspíš z toho nárazu při dopadu na zem, a navíc začínala cítit rozlézající se bolest z modřin v místech, kam se praštila o židli a o stůl, než se překulila na podlahu. Bylo už ale pozdě a ona si potřebovala promluvit s rodiči řidiče toho auta, než sama odpadne únavou. „Známe jméno?“

„Koho?“

„Toho kluka.“

Carl si promnul obličej. „Tys to neslyšela?“

„Neslyšela co?“

„Jmenuje se Connor.“

Otočila se na něj s tázavým pohledem a tupé tepání se proměnilo v bušení. Odolala nutkání skrýt si hlavu v dlaních. „Znamená to něco?“

„Connor Aldrich.“

Záchranář zahvízdal.

Rodiči Connora Aldriche byli Dennis a Liz Aldrichovi. Dennis Aldrich byl starostou města, ale hrozivější z celého páru byla Liz Aldrichová, přední právnička široko daleko. Jako vyhlášeného dravce soudních síní ji hojně vyhledávali klienti v okruhu stovky mil. Kylie se mohla jen domýšlet, v co se asi Liz promění, když bude jejím klientem její vlastní syn.

„Jsou v nemocnici?“ zeptala se.

„Myslím, že jo.“

„Měli bychom se tam vydat.“

Záchranář zarazil Carla a pokývl směrem ke Kylie. „Měli by si ji tam nechat na pozorování kvůli otřesu mozku.“

„Jsem v pohodě.“

Záchranář se na ni zamračil. „Když jsem dorazil, měla jste potíže s koordinací pohybů a stěžovala jste si na bolesti hlavy. Taky jste chvíli byla v bezvědomí. To všechno jsou známky možného otřesu mozku.“

„Já taky někde četl, že příznakem otřesu mozku může být i podrážděnost,“ dodal Carl s lehkým úsměvem.

Záchranář na něj kývl. „To je pravda. Může to tak být.“

„Ticho,“ vybafla na ně Kylie. „Jsem v pohodě. Možná bych akorát snesla pár advilů.“

Záchranář potřásl hlavou. „Na poranění hlavy léky bez předpisu nepodáváme kvůli riziku krvácení do mozku.“

„Zapomeňte na to,“ řekla. „Už je mi líp.“ Otočila se na Carla. „Jdeme.“

„Kdyby se některá z těch ran nezacelila – nebo kdybyste něco cítila pod kůží –, musíte do nemocnice,“ upozornil ji záchranář.

Pod kůží. Jako že možná některá místa na jejím obličeji opomenul. Zvedla ruku a záchranář ji chytil za zápěstí. „Taky si na to nesahejte.“

Přikývla a zastrčila si ruce do kapes. „Díky za pomoc.“

„Řídit budu já,“ rozhodl Carl a Kylie se nebránila. Nehodlala to přiznat nahlas, ale zase tak dobře se necítila. Je to jenom pár ranek a modřin, říkala si. A bolest hlavy. Rozhodně už zažila horší, ale přesto musela cestou do nemocnice překonat nával nevolnosti. Kéž by si předtím dala alespoň kousek toho koláče, aby měla něco v žaludku. Ze vší újmy, co za tu noc prožila, se promeškání koláče najednou zdálo až nesmyslně vysoko na žebříčku.

Dorazili do nemocnice tak klidné, až budila dojem, že ji Aldrichovi nechali pro Connora vyklidit. To pochopitelně nešlo. Ve skutečnosti mu pouze zajistili koncový pokoj na JIPce a nechali uzavřít chodbu. Teď tam seděl na židli jeden z novějších strážníků jménem Richard Dahl, aby se do Aldrichova pokoje nikdo nedostal.

Dahl uviděl Kylie a hvízdl, ale hned toho zase nechal, když po něm střelila přísným pohledem. „Jste v pořádku, detektive?“

„Ano.“ Mávla rukou směrem k jeho židli. „Co má tohle znamenat?“

„Mám rozkaz nikoho tam nepouštět,“ opáčil Dahl.

„Ještěže my nejsme žádnej nikdo,“ nedal se Carl.

„Kdo už tam byl?“ zeptala se Kylie.

„Na krátko Davis,“ odvětil s odkazem na šerifa. „Pak doktor Visser a nějaký neurolog z Bismarcku, pár sester a samozřejmě rodiče.“ Kývl přes rameno. „Ještě odsud neodešli.“

„Víte něco od doktorů?“ zajímalo Carla.

Dahl potřásl hlavou. „Nikdo mi nic neřekl.“ Pokynul směrem k recepci. „Dnes má službu Lily Bakerová. Viděl jsem ji asi před půl hodinou.“

Lily Bakerové, sestry na pohotovosti, se týkal její první velký případ v Hagenu. Postupem času se mezi Kylie a Lily vyvinulo něco, co se docela dobře dalo nazvat přátelstvím. Kylie každopádně Lily důvěřovala a zdálo se jí, že Lily jí také. Možná by teď mohla Lily najít a –

„Tohle je pro vás,“ vytrhl ji z myšlenek Dahl. Z kapsy u bundy vyndal přeložený kousek papíru a podal jí ho.

„Co to je?“

Pokrčil rameny a Kylie lístek rozložila.

Toxikologie čistá. Žádné drogy, alkohol ani příznaky neuro příhody. Ode mě to nemáš.

Lily to riskla a sdělila jí ty informace bez svolení Connorových rodičů. Kylie by k nim nakonec přístup získala, ale byla ráda, že nemusí čekat, a vynasnaží se, aby z toho Lily vynechala.

Znovu se na ta slova zahleděla, aby tu znepokojivou zprávu vstřebala. Žádné drogy, žádný alkohol, žádná mozková příhoda. Jestli nebyl Connor Aldrich opilý ani sjetý a neměl žádný záchvat, tak co ho sakra přimělo projet skleněným výkladem bistra?

„Měli bychom si s nimi jít promluvit?“ zeptal se Carl.

Nadechla se a přikývla. Kylie s Carlem se společně vydali na konec chodby, kolem tří prázdných pokojů s doširoka otevřenými dveřmi. Na poslední dveře – zavřené – Kylie zaklepala.

Žena, která přišla otevřít, by mohla být spíš Connorova babička než matka. Tak moc zestárla od posledně, kdy ji Kylie viděla. Liz Aldrichová měla pod očima nachově šedé kruhy a její vlasy, obvykle stažené do dokonalého drdolu, jí teď volně splývaly kolem hlavy a na jindy blonďatých místech nyní prostupovaly šediny. I přes zakaboněný výraz byl v jejích rysech vepsán smutek.

„Detektive,“ spustila Liz, „Connor je v bezvědomí. To ta nehoda.“ Sotva ta slova vyřkla, všimla si šrámů na Kylieině kůži. „Co…“ Pak ale zase zmlkla a jen potřásla hlavou.

Ukázal se i starosta Aldrich a snažil se nakouknout do chodby zpoza své ženy, jež pořád stála ve dveřích. Z vlasů, za normálních okolností pečlivě učesaných, bylo prokvetlé hnízdo, z něhož do všech stran trčely neposedné pramínky, a brýle mu na nose seděly nakřivo.

„Jak je Connorovi?“ zeptala se Kylie.

Liz Aldrichová se opřela o zárubeň, aby Kylie mohla nahlédnout do pokoje za ní.

Starosta Aldrich se přes peřinu dotkl Connorovy nohy, ve tváři zdrcený výraz. „Doktoři se domnívají, že tu nehodu způsobila nějaká zdravotní indispozice.“

„To jsou ale jen spekulace,“ opravila ho Liz. „Nemůžou dělat žádné testy, dokud neopadne ten otok.“

Kylie se o lístku od Lily nezmínila. Ač by moc ráda vyslechla Connora, ze všeho nejvíc se o něm teď potřebovala něco dozvědět – o jeho kamarádech a aktivitách, o tom, co dělá ve volném čase. Kde dnes byl. Co jej mohlo motivovat k tomu, aby vjel do výlohy bistra. „Můžu si s vámi pár minut promluvit?“

Liz Aldrichová potřásla hlavou. „Musí odpočívat. Musíme ho nechat odpočívat.“

„Jistě,“ přisvědčila Kylie. „To bychom měli. Můžeme jít třeba do jídelny.“

„To nepřichází v úvahu,“ přerušila ji Liz. „Z tohoto pokoje se ani nehneme.“

Starosta se s Kylie střetl pohledem a nehlasně se jí omluvil. „Dnes ne,“ řekl poté. „Teď musíme být tady.“

Kylie přikývla, že rozumí. Nebyla bezcitná. Aldrichovi byli v šoku a vyděšení, ale taky věděla, že neřeknou ani slovo, dokud nebudou mít jistotu, že příčinou nehody bylo něco jiného než rozhodnutí jejich syna projet výkladem bistra plného lidí, jako by to byl nějaký… co? Kaskadérský kousek?

Kylie se dívala starostovi do očí, dokud sám neuhnul pohledem. „Byla jsem u toho,“ řekla a stočila pohled ke Connorově matce. „Stála jsem asi dva metry od místa, kudy prorazil sklo. Chcete vědět, co jsem viděla?“

Starosta Aldrich se naklonil dopředu. „Měl nějaký záchvat?“

„Ne.“

Starosta ztuhl, jako by mu někdo dal facku.

„Existuje mnoho dalších možných zdravotních potíží,“ prohodila Liz. „Oční migréna, nějaký záchvat. Nemůžeme tušit, co tu nehodu způsobilo. Vlastně bychom o tom neměli mluvit –“

„Nebo prostě jen usnul,“ pravil starosta a ignoroval varování své ženy. „To se stává. Teď ho taky dost zaměstnával ten školní projekt. Jel na schůzku s nějakým spolužákem, před tou…“ Jako by bolestně polkl. Kylie neuniklo, že bojuje sám se sebou, aby udržel emoce na uzdě. „Před tou nehodou.“

Liz Aldrichová napřímila páteř a znovu použila své tělo jako clonu, načež dveře přivřela natolik, že byl vidět jen její obličej. „Byl to dlouhý den, detektive,“ pronesla tónem, jímž dávala jasně najevo, že už by Kylie s Carlem měli odejít. Hned.

Kylie chtěla něco říct, ale Carlova ruka na paži ji zastavila. Teď bylo zbytečné na ně tlačit. Navíc ji samotnou i tahle krátká konverzace vyčerpala.

Už se s Carlem otáčeli k odchodu, když je zastavil hlas Liz Aldrichové. „Detektive?“

Kylie se zastavila a obrátila se zpátky.

Liz Aldrichová zrudla, jako by ji otázka, kterou se chystala položit, uváděla do rozpaků.

„Ano, paní Aldrichová?“

„On usnul?“ V ženině hlase zazníval zřetelný nádech naděje.

Kylie však nehodlala lhát. „Ne.“

Starosta Aldrich chtěl něco odpovědět, ale Liz před jeho slovy zavřela dveře.

Doma si Kylie dala horkou sprchu a – navzdory varování od záchranáře – vzala si tři advily. Zhltla míchaná vejce a toast, které pro ni připravil Carl, a potom, protože odmítl odejít, mu dala povlečení, ať si ustele na gauči, a šla spát.

Bušení v hlavě ustalo, ale celé tělo měla potlučené. Bolela ji záda a při každém hlubokém nádechu jí žebra probodla ostrá bolest. S každým otočením hlavy ji rozbolely ranky na čele a tvářích, jako by ji popíchal roj včel. Advil s tím zjevně moc nepomohl.

Hledala pohodlnou polohu a z paměti se jí vynořila tvář Connora Aldriche s jasností, která se předtím nedostavila. Svíral volant, oči měl přimhouřené, ústa stažená do tenké linky. Vypadal soustředěně, možná dokonce rozčileně. V jeho tváři by těsně před nárazem čekala strach, ale nic takového v ní neviděla. Protože tím sklem projel záměrně? Udělal to, aby někomu ublížil? Někomu v bistru? Svým rodičům? Sám sobě?

Vzpomněla si na tu puberťačku, která stála u výlohy s mobilem v ruce, zřejmě aby si všechno nahrála, když se k nim přiřítil Connor. Záběry z jejího telefonu by se hodily, ale kromě toho bude Kylie s tou holkou chtít i mluvit. Jak tak ležela a nemohla usnout, začala vážně pochybovat, že se tam to děvče jen čirou náhodou nachomýtlo.

Stála u výlohy, protože věděla, co se Connor Aldrich chystá udělat?

Kapitola 4

IVER

Když silnice přešla ve štěrk, Iver Larson vytúroval motor své dodávky. Cal se na vedlejším sedadle zavrtěl atlumeně zakňučel. Iver potlačil zívnutí apřál si, aby si vnoci býval ztlumil telefon, protože to poslední, co potřeboval, byl telefonát od táborového vedoucího ve 4:30 ráno. Jenže pak by se na tábořiště zvané Ďáblův kopec vypravil sám pastor Ollman, aby našel tu puberťačku, co opustila tábor. Iver měl už jako kluk dost trablů na to, aby věděl, že ztoho Ollman udělá mnohem větší problém, než to ve skutečnosti je– zavolá policii amatku té dívky. Dozor ji přitom chtěl jen najít anechat ji všechno vysvětlit, aby to už měli za sebou. Koneckonců to byli puberťáci aAudrey Jeffriesová byla proslulá tím, že vnoci utíká zdomu. Stačilo zjistit, kam mohla jít, apřivést ji zpátky do stanu.

Navzdory brzké ranní hodině měl Iver čistou hlavu anic ho nebolelo. Po letech chronických bolestí hlavy azávislosti na tišících lécích aalkoholu se konečně zase cítil jako normální člověk. Už skoro tři měsíce jej netrápila migréna ani závratě aspal lépe než před tím, než jeho teréňák skoro před sedmi lety najel na tu výbušninu. Za to vděčil své přítelkyni, Lily Bakerové. Než ji potkal, byl jen zdrogovaným alkoholikem, co horko těžko provozoval omšelý bar.

Za měsíc to budou dva roky, co je střízlivý.

Vdobách jeho působení varmádě byl telefonát ve 4:00 ráno standardní záležitostí. Když vedl bar, měl dost nepravidelnou pracovní dobu, atak se někdy taky zdržel až do svítání. Teď se však málokdy probudil před šestou. Online studium na výchovného poradce adočasná pozice poradce vmístní střední škole ssebou přinášely ten nejpravidelnější režim, jaký si pamatoval od své střední. Ataky nejnormálnější způsob života. Pubertální verze Ivera by se té myšlence vzpírala, ale ať se propadne, jestli normální život není ten nejlepší. Stačilo jen přesvědčit ředitele Edmondse otom, že je pro práci poradce ideální volbou, aby mu zůstala nastálo.

Dobrovolnictví na církví pořádaném táboře pro mládež bylo dalším způsobem, jak dokázat, že je pro tu práci ten pravý. Protože jestli ji nedostane, neví, co jiného bude dělat. Hledat práci mimo Hagen? Ani jeden zrodičů už sice nežil– matka mu po několika prodělaných mrtvicích zemřela před něco víc než rokem–, ale Lily měla Hannah aon si nedovedl představit, že by se někam přestěhovala, dokud je její dcera na střední.

Ač Hannah sLily aIverem nebydlela, stala se jakýmsi nečekaným přírůstkem do rodiny ačasto snimi trávila odpoledne, když Lily neměla směnu. Jako druhačka na střední škole neměla trpělivost shlupáky asoudě podle protáčení očí ahlubokých povzdechů mezi ně řadila iIvera. „Neber si to osobně,“ opakovala mu Lily. „To je puberta.“ Dokonce irady, jak nespálit toust, brala Hannah od Ivera jako osobní urážku.

Jako středoškolský výchovný poradce měl nyní Iver na starost podobných puberťáků sto pět. Ještě rok abude mít vkapse diplom. Ikdyž svůj obor miloval, zařídit si soukromou poradnu by znamenalo upsat se kdoživotnímu pojídání čínské nudlové polévky. Ikdyby si místní mohli soukromé poradenství dovolit, třebaže ho jen málokdy pokrývalo pojištění, pokud se nenašla nějaká vysoká odpočitatelná položka, lidé vHagenu si své problémy střežili líp než zbraně.

Na to měl Iver pomyslet, než se na tuhle dráhu vydal. Tehdy ale sLily mluvili ostěhování do většího města anovém začátku vmístě, na které nemají všechny ty vzpomínky. To všechno bylo ještě před Hannah. Na Ivera se usmálo štěstí, když se výchovný poradce, který pro školu pracoval skoro dvacet let, musel vrátit do Minnesoty, aby se postaral osvou churavějící matku.

Obyčejná klika, vážně. Iver byl prostě ve správný čas na správném místě.

Kenneth Edmonds však dal jasně najevo, že to místo ještě není jeho. Školní výbor totiž chtěl někoho se zkušenostmi voboru výchovného poradenství. Nebo jakéhokoli poradenství. Iver neměl ani jedno.

Anepochyboval otom, že školní výbor má ještě další seznam– seznam věcí, které uvýchovného poradce svých dětí nebude tolerovat. Byl si dost jistý, že někdejší provozovatel baru aléčící se alkoholik straumatickým poraněním mozku do toho seznamu dokonale pasují.

Bude jim muset dokázat, že se mýlí. Prvním krokem bylo najít studentku, která vnoci odešla ztábora. Zatracení puberťáci.

Většinu studentů viděl poprvé vzáří, když začal na škole pracovat, trochu se poznali díky církevnímu sboru aon jim slíbil, že knim bude upřímný, když budou oni upřímní kněmu. Pak se Brent Retzer zeptal, jestli Iver vAfghánistánu někoho zabil.

Avté chvíli se Iver uchýlil ke lži.

Byly pravdy, které znát nepotřebovali. Iza těch pár krátkých měsíců měl pocit, že snimi dělá pokroky, což ho naplňovalo víc, než si dovedl představit. Tu práci potřeboval, ale taky věřil, jak moc je důležité poskytnout studentům bezpečný prostor pro otevřenou diskuzi otom, jaká břemena ssebou přináší jejich věk. On jim něco takového uměl dopřát. Podněcoval je, aby se nebáli ozvat ařekli si osoukromý rozhovor. Doposud to několik znich udělalo, ale snikým se Iver nevídal pravidelně. AsAudrey Jeffriesovou nikdy takhle soukromě nemluvil. Dokonce ina schůzkách církevního sboru se objevovala jen nepravidelně. Přicházela jako samostatná jednotka adržela se stranou, ačkoli Iver věděl, že je to jenom taková maska. Běžný obranný mechanismus dětí, které něco trápí.

Byl ale rád, že včera večer přišla. Kostel pro mládežnickou skupinu každý měsíc organizoval nějaký výlet, aprotože se teploty konečně vyšplhaly nad nulu, pastor Ollman usoudil, že je příhodný čas na táboření. Ne že by se snad pastor některého zvýletů spřenocováním účastnil. Iverovi stejně nikdy nepřipadal jako velký táborník, ačkoli výlety sám organizoval.

Iver odbočil ktábořišti aspohledem upřeným na telefon zjistil, že dozor nelhal. Vmístě tábořiště chyběl mobilní signál– Iver pochyboval, že to byla náhoda, Ollman se nijak netajil svým názorem ohledně negativního dopadu mobilních telefonů na mládež. Najednou jej napadlo, jestli se Audrey nezatoulala právě při hledání signálu.

Postupem času si vypěstoval jakýsi radar na to, že děti chystají nějakou neplechu– jít za školu nebo uspořádat večírek. Poznal to podle toho, jak na sebe pokukovaly ahloučkovaly se, aby si něco rychle špitly, apak se zase rozešly. Nic takového ale Iver minulou noc nepostřehl. Vtábořišti strávil asi tři hodiny. Se skupinkou povečeřel apak vedl skupinový rozhovor na téma stres atlak. Děti se začaly pomalu otevírat– jako když kousek po kousku vysekáváte žulový blok.

Teď Iver vyjel na štěrkové parkoviště na malém pahorku azaparkoval mezi dvěma dalšími auty– chevroletem afordem. Pomohl Calovi ze sedadla asledoval, jak jeho psí parťák všechno nejprve očichává, než si označil své místo– pneumatiku vedlejšího auta.

Iver zapnul velkou baterku akuželem světla přejel po parkovišti, jako by tam mohl najít Audrey, jak sedí vjednom zaut nebo na velkém kamenu opodál. Pak se zadíval na měkkou půdu pod sebou apřejel baterkou obě strany parkoviště. Minulou noc pršelo, ale kromě těch svých neviděl žádné čerstvé stopy po pneumatikách. Projel jím záblesk znepokojení. Audrey možná tomu, kdo ji sem přijel vyzvednout, řekla, že se sejdou na cestě pod kopcem nebo na té, co vede po východní straně tábořiště.

Když se otočil směrem ktábořišti, zahlédl skupinku na opačné straně parkoviště, ucedule označující turistickou trasu. Vnáporu prudkého světla se otočili atelefony jim ve tmě vrhaly na obličej přízračné stíny. Iver si vybavil jejich večerní rozhovor. Jen pár znich se aktivně zapojilo. Spíš řeč těla avyhýbavé odpovědi mu prozradily, že je něco trápí. Deprese, úzkost, nadměrná konzumace alkoholu, potíže spřijímáním potravy– to byly jen některé zvěcí, které Ivera napadly. Podle statistiky alespoň jeden znich utápěl své trable valkoholu, další pravidelně kouřil trávu. Alespoň jeden užíval léky na předpis nebo něco silnějšího než marihuanu. Něco, co ukradl rodičům nebo koupil od jiného studenta či místního dealera.

To všechno musel výchovný poradce předpokládat, ale smrt Tashe Kohla– maturanta avynikajícího sportovce– zjevně něco ve škole rozpoutala. Od toho podzimního dne se neklid mezi maturanty stupňoval. Někteří se plahočili po škole jako vzávějích, zatímco jiní pobíhali jako vyplašené myši. Audrey na něj od počátku působila jako dívka stojící na okraji kolektivu, ne snad proto, že by ji ostatní vyčlenili, ale zvlastního rozhodnutí. Skoro nemluvila, atřebaže byla vjednom kuse zahleděná někam do dálky, Iver měl dojem, že vždy poslouchá.

Včerejší dvouhodinová debata uohně nepřineslažádný zásadní závěr– ne že by Iver čekal zázraky. Naučil se, že proniknout do světa teenagerů vyžaduje trpělivost acit– jako když opatrně zatloukáte hřebík do zamrzlé hladiny jezera apostupně přidáváte na tlaku, až se sčasem atrpělivostí drobná prasklinka rozšíří vpavučinu. Tahle hra na kuře, kterou hráli Iver skamarády jako děti, ukázala, kdo má dost silné nervy azůstane na ledě, až jim začne praskat pod nohama.

Mattův výraz připomínal spíš vyděšené dítě než čerstvého absolventa vysoké školy. Když Iver oněco dříve ráno zvedl telefon, Mattovi se znatelně třásl hlas, zatímco vysvětloval, že Audrey Jeffriesová není ve svém stanu ani nikde vareálu tábořiště. Že musel ujet dvě míle, aby chytil signál amohl mu zavolat.

„Pořád nic?“ zeptal se Iver.

Ani nebude.

To nedopustí.