SATURNIN NA HORÁCH

Tomáš Dubský

Obsah

I

Potíž s malováním

Teorie doktora Vlacha

Vila s letní terasou

Dědeček má nečekanou návštěvu

Líbánky tety Kateřiny a Miloušovy gastronomické experimenty

II

Pozvánka do hor

Hotel v Alpách

Budu se učit lyžovat

III

Vracíme se do Prahy

Zvěsti o polární výpravě

Známí mě žádají o zub z vlka

IV

Procházka po náplavce

Nedobrovolně hrdinou

V

Jak se nový strýc stal obchodníkem s módou

Neplánovaná cesta do Paříže

Milouš je nucen jít nakupovat

VI

Případ zmizelé helmy

Pomáháme dědečkovi balit

VII

Odjíždíme z Prahy

Dědečkův povzdech nad drahami

Po stopách minulosti

Přijeli jsme na hotel

VIII

Večeře v hotelu

Překvapení z třetího patra

(Untitled)

IX

Dáma z rudé Tatry

Učím se lyžovat

Odpoledne sám v knihovně

X

Brandy před polednem

Slavnostní otevření lanové dráhy

Milouš křtí dědečkovu botu

XI

Večer s hudbou

Slečna Barbora se mi vyhýbá

Miloušovi taneční kreace

Výpadek proudu

Hotelové strašidlo aneb Milouš v noční košili

XII

Snídaně s překvapením aneb Vejce po benediktinsku

Lyžařský šampion

Dědeček plánuje výpravu

Večer u krbu

XIII

Jdeme na vycházku

Gentlemani hlavou vpřed

Sněžná bouře

XIV

Vracíme se na hotel

Chvála cukráři

Přednáška o zásadách dynamického pohybu na sněhu

XV

Sníh, slunce a sněhuláci

Úsměvy pod bílým nebem

Závěrečná večeře

XVI

Loučení s grácií

Milouš bez poloviny výbavy

Odjíždíme

Návrat do Prahy

XVII

Věci, které si člověk neodváží zabalit

XVIII

Zdeněk Jirotka

Slovo autora na konec

I

Potíž s malováním

Teorie doktora Vlacha

Vila s letní terasou

Dědeček má nečekanou návštěvu

Líbánky tety Kateřiny a Miloušovy gastronomické experimenty

Po napínavých letních dobrodružstvích na hausboatu a expedici z dědečkova domu jsem se vrátil ke svému staromládeneckému životu do bytu paní Suchánkové což bohužel neprospělo mému vztahu s Barborou, tedy slečnou Terebovou, která se, jak jsem se domníval, vytratila z mého života.

Rozhodl jsem se tedy vrátit ke svým zvyklostem, což mimo jiné znamenalo pravidelné návštěvy kavárny, kde jsem mohl v klidu přemítat o svých životních rozhodnutích a především – nemuset si vařit kávu sám.

Navíc se moje domácnost ocitla v dočasném chaosu poté, co jsem se pokusil vylepšit svůj byt a nechal jsem jej vymalovat a malíři mi po třech dnech oznámili, že práce, která měla trvat týden, bude vyžadovat nejméně týdny tři.

Jednoho odpoledne jsem v kavárně narazil na doktora Vlacha. Seděl u svého obvyklého stolu, zvolna míchal černou kávu a tvářil se jako člověk, který právě rozluštil záhadu lidské existence, ale nechce o tom nikomu říct, aby mu nezáviděli. Když mě spatřil, pokynul mi, abych si přisedl.

„Jak se daří mladý muži?“ otázal se, když jsem usedl a objednal si svou obvyklou kávu.

„Řekněte mi, doktore, je normální, aby se tři dny malování změnily v měsíční chaos? Mám pocit, že se ti malíři rozhodli u mě přezimovat!“,  hořekoval jsem nad nekonečnou rekonstrukcí svého bytu.

Doktor Vlach si promnul bradu a pobaveně se pousmál. „Ano, malíři pokojů patří mezi zvláštní společenskou vrstvu. Jsou to lidé, kteří si během práce rádi zpívají, což je příjemné, dokud nezjistíte, že jejich repertoár zahrnuje pouze dvě písně – a obě falešně.“

„Ostatně, na toto téma si právě chystám přednášku na nadcházející sjezd psychiatrů.“

„O malířích pokojů?“ podivil jsem se.

„Ne tak docela,“ pousmál se.

„Víte Jiří, váš problém je ve své podstatě filozofický. A znovu rozvinul svoji teorii o pocitech zděděných po předcích, kteří žili v jeskyních. Podle doktora Vlacha existují následující kategorie lidí. První kategorie žije v jeskyni a je s tím spokojena. Tma, vlhko, stálá teplota a jistota. Nic je nevyvede z rovnováhy, neboť nepoznali nic jiného. Do této kategorie řadí doktor Vlach i mě. Pak je tu druhá skupina. Ta žije v téže jeskyni, ale uchýlí se tam jen na dobu nezbytně nutnou a jinak se prohání po lesích a lukách a tráví čas nesmyslnými nebo nebezpečnými činy. K této kategorii se hlásí i doktor Vlach. Netuším, proč je na to tak hrdý. Domníval jsem se že žádná další kategorie již existovat nemůže, ale doktor Vlach se zeptal „A co Saturnin?“, aby si hned sám odpověděl. „Saturnin je zvláštní případ. Ten si už dávno postavil za horami vlastní dům a teď se baví tím, že do něj tahá obyvatele jeskyně, aniž by si toho všimli.“

Doktor Vlach přikývl, jako by právě přišel na jádro věci.

„Stejně nechápu proč jste se do té Vaší jeskyně vrátil”, pokračoval doktor Vlach, „obzvláště po Vašem potápěčském a horolezeckém výkonu v létě. Vypadalo to, že jste konečně vystoupil ze stínu kamenných stěn — alespoň symbolicky.“

„Zřejmě jsem se jen nadechl čerstvého vzduchu a vrátil se pro klobouk,“ odvětil jsem.

Doktor Vlach se zasmál a zeptal se: „A co vlastně dělá Saturnin teď?“

„Saturnin trval na tom, že musí zkontrolovat, jestli mi malíři omylem nezazdili knihovnu z čehož mám jisté obavy neboť se ke mně doporučení od bývalého Saturninova pána, které začínalo slovy:”

„Pokud zvažujete zaměstnání pana Saturnina, uvědomte si, že není otázkou zda se stane něco neobvyklého, ale co přesně to bude.“

Doplnil to historkou, která mě donutila odložit kávu, abych ji omylem nevyprskl na dopisní papír.

Pan X — jak svého pána Saturnin v korespondenci s úctou označoval — odcestoval na tři týdny do Itálie s cílem načerpat inspiraci, nechat si v Neapoli zhotovit boty a v Benátkách propadnout sentimentu. Před odjezdem pověřil Saturnina drobným úkolem: dohlédnout na přestavbu jeho vily, konkrétně přístavbu zimní zahrady a rekonstrukci koupelny.

Saturnin přikývl se slovy:

„Přestavba, pane? Zcela v mé režii. Důvěřujte mému estetickému cítění a smyslu pro praktično.“

Dílo začalo.

Den první:

Saturnin poslal zedníky domů s tím, že nemají vhodné kladivo „pro práci hodnou římského akvaduktu“.

Den čtvrtý:

Najal operního tenoristu, který v zahradě zkoušel árie, aby otestoval akustiku nové prosklené stěny.

Den osmý:

Nechal odstranit celou jednu nosnou zeď, protože „zdržovala pohled na východ slunce“. Když statik omdlel, Saturnin mu připravil silný čaj a sdělil:

„Nebuďte předsudečný, pane. Leonardo da Vinci také neměl stavební povolení.“

Den jedenáctý:

Namísto běžné vany byla do koupelny osazena dřevěná káď z finské sauny. Když se sousedé ptali, kde je klasická vana, Saturnin odvětil:

„Když si Marcus Aurelius po bitvě dopřál lázeň, nikdy to nebyla smaltovaná oválná nuda na nožičkách. A my jsme přece civilizace římská.“

Den patnáctý:

Vila měla dvě nové zimní zahrady („symetrie, pane!“), stěny ve stylu maurských lázní a podlahové vytápění, které se ovládalo klikou z bicyklu. Když mu instalatér sdělil, že nic z toho nedává smysl, Saturnin mu věnoval knihu o kubismu a podotkl:

„Smiřte se s tím, že svět už dávno přestal být lineární.“

Den návratu pána:

Pan X přišel domů a nalezl v obývacím pokoji japonku, která zalévala bonsaje, pianistu hrajícího jazz pod pergolou, a psa, který dostával večeři do stříbrné misky. V koupelně tekl čaj, ve sklepě bylo knihkupectví a v ložnici papoušek citoval Senecu.

A Saturnin? Stál na verandě s rukama za zády a pravil:

„Pane, dovolil jsem si pár drobných úprav. Ale jak říká Plinius: In varietate concordia.“

(Poznámka pro čtenáře: Plinius to zřejmě nikdy neřekl.)

Pán prý jen rezignovaně přikývl a utrousil:

„No… hlavně že neteče střecha.“

Doporučení končilo větou:

„Zaměstnejte ho, pokud se nebojíte novot. A pokud si nechcete zamilovat vlastní dům novým způsobem.“

„To je uklidňující”, pravil doktor Vlach s úsměvem. „A co dědeček? Vzpomínám si, že se po létě pustili se Saturninem do náprav škod, které knihám způsobili nezodpovědní spisovatelé.“

Dědečkova a Saturninova práce měla neobvyklé následky. Jednoho odpoledne dědeček seděl ve svém oblíbeném křesle, popíjel čaj a hleděl z okna na klidnou hladinu řeky, která se líně táhla pod zahradou. Bylo to jedno z těch poklidných odpolední, kdy měl člověk pocit, že svět se řídí rozumnými pravidly a že všechno v něm má své pevně dané místo.

Tento dojem však narušil prudký zvuk zvonku. Saturnin šel otevřít a za chvíli uvedl do pokoje továrníka Dubského. Na prahu stál továrník Dubský, v jedné ruce nesl elegantní krabici doutníků a v druhé klobouk, který mu viditelně překážel, protože se ho snažil nervózně nasadit a sundat zároveň.

„Pane řediteli,“ začal Dubský poněkud teatrálně, když usedl do křesla naproti dědečkovi, „přicházím uvést na pravou míru některé nehoráznosti, které se o mně šíří. A protože vím, že dobré doutníky podporují klidnou diskusi, dovolil jsem si přinést malý dar.“

Dědeček zdvořile přijal krabici a pozorně si hosta prohlédl. „Pokračujte,“ vyzval ho.

Dubský si odkašlal. „Jak jistě víte, v jistých kruzích se vypráví příběh, ve kterém jsem líčen jako nelítostný otec, který obětoval svou dceru Olgu na oltář finančního prospěchu tím, že ji provdal za syna bankéře Wilda. A co hůř – že mě při tom hanebném činu přistihl můj účetní, pan Sláma, a morálně mě deklasoval!“

Dědeček přikývl. „Ano, zaslechl jsem o tom. Vypráví se, že pan Sláma vás označil za padoucha a způsobil, že vám doutníkový kouř poplašeně zavlál.“

Dubský se zamračil. „V tom je právě ten nesmysl! Žádné výkřiky, žádné dramatické údery pěstí do stolu! Skutečnost byla mnohem klidnější a – dovolím si tvrdit – důstojnější.“

„Tak jak to tedy bylo?“ otázal se dědeček.

Továrník se narovnal. „Ivan Sláma je bezpochyby svědomitý účetní, ale v osobním životě je… inu, řekněme, poněkud nešikovný. Když ke mně tehdy přišel, nevypadal ani zdaleka jako bojovník za spravedlnost. Spíš jako muž, který si právě při odchodu z domova skřípl kabát do dveří a nebyl si jistý, zda se mu ho podaří ještě někdy vysvobodit.“

Dědeček se pousmál. „A co vám tedy vlastně řekl?“

Dubský zaváhal. „To je právě ono. On mi nic neřekl. Chtěl cosi vyjádřit, ale v rozčilení si při dosedání na židli nešikovně přisedl cíp svého vlastního kabátu a místo pádné řeči vydal jen jakési přidušené heknutí. Já jsem si v první chvíli myslel, že mu zaskočilo, a už jsem se natahoval pro sklenici vody, ale on se jen bezmocně zazmítal a vykoktal: ‚Já… já… protestuji!‘“

„A co vy na to?“ zeptal se dědeček.

„Upřímně řečeno, byl jsem zmaten,“ přiznal Dubský. „Zeptal jsem se ho, s čím přesně nesouhlasí, ale než se stačil pořádně nadechnout, aby mi to vysvětlil, chtěl se důrazně opřít loktem o stůl – a minul. Přepadl dopředu a jeho nos se s nečekanou razancí setkal s mým popelníkem. Tím byla naše debata ukončena.“

Dědeček si zamyšleně pohladil knír. „To tedy znamená, že žádný velký spor neproběhl?“

„Vůbec žádný!“ pravil Dubský. „Moje dcera Olga si vzala Ladislava Wilda z vlastní vůle, protože ho má ráda. Já jsem nijak neintrikoval, nic jsem neplánoval, a už vůbec jsem nebyl morálně zdeptán účetním, který sám sebe pravidelně deptá tím, že nedokáže projít dveřmi, aniž by si do nich přivřel prsty.“

Dědeček si zvedl krabici doutníků a pobaveně na ni poklepal. „V tom případě, drahý příteli, považuji věc za vyřízenou. A doufám, že mi tyto doutníky pomohou překonat šok z toho, že realita je méně dramatická než literatura.“

Továrník Dubský se zasmál, popadl klobouk a vstal. „S tím naprosto souhlasím. A pokud někdy někdo napíše další příběh o mně, doufám, že mě aspoň vykreslí jako muže s pevnými nervy a dobrým vkusem na doutníky!“

A s tím se s dědečkem rozloučil a odešel.

Doktor Vlach si pobaveně promnul bradu.

„A paní Kateřina? Překonala se nějakým novým příslovím?“

Zamyslel jsem se.

Na svatební cestu se teta Kateřina vydala s novým strýcem do Francie, přesněji řečeno do Calais, protože můj nový strýc, obchodník s dámskou módou, spojil nutné s užitečným a rozhodl se při té příležitosti vyzvednout módní kolekci nějakého významného anglického návrháře. Teta Kateřina považovala tento plán za poněkud málo romantický, ale strýček jí taktně připomněl, že pokud bude na svatební cestě trávit čas mezi nejnovějšími kreacemi pařížské módy, měla by se cítit poctěna. Tento argument přijal s radostí i Milouš, který se k líbánkám připojil s nadšením sobě vlastním.

Po příjezdu do Calais se trojice ubytovala v malém, ale útulném bytě, který strýček zařídil s pečlivostí sobě vlastní – tedy s minimálním úsilím a maximálním očekáváním pohodlí. Po krátkém odpočinku se vydali na procházku do přístavu, kde se teta Kateřina rozhodla obohatit svou kulturní zkušenost návštěvou rybího trhu.

Tam se ukázalo, že francouzští obchodníci mají vynikající přesvědčovací schopnosti. Statná rybářova manželka, která se v rámci podnikatelského ducha ujala role prodavačky, se rozhodla, že z nich udělá své zákazníky, a než se nadáli, držel Milouš v ruce balíček čerstvých krevet. Milouš, který nikdy neodolal žádné gastronomické výzvě, se okamžitě rozhodl vrátit do bytu a pustit se do jejich přípravy.

Teta Kateřina se strýčkem pokračovali v procházce, přičemž teta se pokoušela strýčkovi vysvětlit zásadní rozdíl mezi romantickou procházkou a pracovní cestou za módní kolekcí. Strýček, jehož filozofie spočívala v tom, že životu je lepší neodporovat, ji trpělivě vyslechl a přikyvoval ve správných momentech, čímž získal cenný čas na promyšlení obchodních záležitostí.

Když se po několika hodinách vrátili do bytu, našli Milouše stát ve dveřích s výrazem člověka, který právě podstoupil hluboké kulinářské zklamání.

„Nechápu, jak to ti Francouzi můžou jíst,“ pronesl pohoršeně. „Vařil jsem je přes půl hodiny, pořád byly tvrdé, a pak strašně křupou! A ty nožičky a tykadýlka se vůbec nedají spolknout!“

Strýček se na chvíli zamyslel, pak se podíval na kuchyňský stůl, kde ležela miska s rozvařenými, ale stále celistvými krevetami.

„Milouši,“ pravil s lehkou rezignací, „ty jsi je neloupal, viď?“

Milouš na něj pohlédl s upřímným překvapením. „Loupou se?“

Strýc s povzdechem odložil katalog a pokusil se o smířlivý tón: „Zajisté, drahá. Jenomže díky mému oboru se svět může těšit z ladných linií šatů, které se k těm knedlíkům výborně hodí.“