Přeložila Magdaléna Stárková

THE PAIRING

Copyright © 2024 by Casey McQuiston

All rights reserved.

Translation © Magdaléna Stárková, 2025

ISBN 978-80-249-5795-1

Pro potěšení

Není možné milovat a rozloučit se.

Budete si ale přát, aby to možné bylo.

Lásku můžete přetvářet, ignorovat, zamlžit,

ale nikdy ji ze sebe nemůžete vyjmout.

– E. M. Forster, Pokoj s vyhlídkou

Zahajuju režim coury.

– Robyn, „Fembot“

ZAČÁTEK

(z pohledu Theo)

Když poprvé políbím Kita, chutná po papričkách jalapeños a meruňkách.

Jsme dost opilí na to, abychom měli dost kuráže. Pár lidí z restaurace uspořádalo halloweenskou party v pronajatém domě v Cathedral City, máme tu plný kyblík punče namíchaného z bůhvíčeho a je nám dvaadvacet, čili jsme přesně v tom věku, kdy člověku pití z něčeho, co připomíná koš na odpadky, zní jako geniální nápad, a ne jako čisté zlo. Radši jsem tam přilila ještě trochu meruňkové brandy z domácího baru, abych tu chuť trochu zmírnila.

Poslední čtyři měsíce od chvíle, kdy se Kit přistěhoval do Palm Springs a do mého bytu, jsme v jednom kuse probírali jen halloweenské kostýmy. Sexy M&M’s. Ralph Macchio a tyran z Karate Kida. Pak Kit vymyslel Sonnyho a Cher – on jde za Cher a já za Sonnyho. Z L. A. si nechal poslat perfektní šaty z jemného hedvábí, a než si je oblékl, donutil mě, abych ho sešněrovala do korzetu, protože se mu ještě v životě nestalo, aby narazil na kousek, do něhož by se s odhodláním nepustil. Ani kyblíkový punč nemohl vymazat strukturu jeho kůže ze špiček mých prstů.

Potom, když už se u konferenčního stolku cpeme přivezenou pizzou, se Kit konečně rozhodne, že je čas si o tom promluvit.

Ještě nikdy jsme to spolu neprobírali. Aspoň ne od doby, kdy se kvůli studiu vrátil do Kalifornie a my do sebe zapadli, jako bychom se nikdy nerozloučili, a vklouzli rovnou do dokonale sladěného, pravidelného rytmu našich srdcí. Theo-a-Kit, Theo-a-Kit, Theo-a-Kit. Bylo tak snadné ten pulz nahmatat, že jsme nikdy nemluvili o tom, kam a proč předtím zmizel.

Kit se na mě podívá zpoza okraje pizzy nadívaného extra porcí papriček a řekne: „Proč jsi nikdy nechtěla do Oklahoma City?“

Protože to je Oklahoma City, mám na jazyku. Jenže o místo nikdy nešlo. Spíš o slib. Když nám bylo čtrnáct, rok po smrti Kitovy mámy, rozhodl se jeho táta i s rodinou přestěhovat do New Yorku. Proto jsme s Kitem vytáhli mapu a našli přesný střed mezi Rancho Mirage a Brooklynem. Oklahoma City. Slíbili jsme si se tam každé léto potkat, jenže já jsem si vždycky našla nějakou výmluvu proč nejet. Žádná z nich vlastně nebyla nikdy moc dobrá.

Ve světle lampy se mu hnědé oči rámované tou pitomou parukou Cher tak třpytí, že mu řeknu aspoň částečně pravdu: Když odjel, zjistila jsem, že jsem se do svého nejlepšího kamaráda zamilovala, aniž by mi to předtím došlo. A pak byl osm set kilometrů daleko, takže to už bylo stejně fuk. Po telefonu mi líčil svoje první rande a mě to příliš bolelo. Kdybych za ním měla ještě jet do Oklahoma City, zlomilo by mi to srdce.

„Promiň,“ řeknu mu, „to jsem pěkně podělala. Bylo to ode mě hnusný.“

„Aha,“ řekne jen Kit.

„Ale teď už to mám za sebou,“ zalžu. Kit se mi totiž nikdy nelíbil víc než teď. Myslela jsem, že život s ním pod jednou střechou bude něco jako skvělá expoziční terapie, protože nikdo přece nemůže dál milovat nejlepšího kámoše, když musí koukat na to, jak se přes tepláky škrábe na zadku. Jenže pokud se na mých citech ke Kitovi něco změnilo, pak jen to, že ho teď miluju ještě víc. „Takže si nedělej hlavu – nebudu tu dělat žádný trapnosti.“

Kit odloží svůj kousek pizzy a pozorně si změří můj nalepovací knír a vlasy sčesané dozadu tak, aby mi na nich držela paruka. Protáhne koutky do úsměvu, zastrčí si Cheřin černý pramínek za ucho a prohodí: „Já jsem do tebe byl taky zamilovanej.“

„Ty… cože?“

„Jako… tehdy, chápeš?“

Kývnu a pokusím se o klidný tón: „Jasně. Tehdy.“

A pak se Kit rozesměje, já se taky začnu chechtat, a tak nakonec pustím Sonnyho a Cher, abych zakryla, jak divně můj smích zní. Tančíme po pokoji na „I Got You Babe“ s leskem napatlanými rty, dokud se moje dlaň letmo neotře o Kitovo stažené břicho.

Mezi palec a ukazovák zachytím konečky lesklých syntetických vlasů, abych na něho mohla sáhnout, aniž bych se ho skutečně dotkla. On natáhne ruku a sloupne mi falešný knír.

„Co kdybychom to vyzkoušeli?“ zeptá se tiše. „Jen jednou, abychom zjistili, jaký to je?“

A pak už jsem v posteli nejlepšího kámoše a líbám ho, až se mi z toho motá hlava. Abych věděla, jaké to je.

Někde hluboko v břiše cítím, že mě tohle nadobro změní. Možná je to celé špatně, možná je vážně pitomý nápad mu tohle dovolit, když vím, co k němu cítím a on ke mně ne, jenže je to pořád Kit. Kluk, který rád ostatní těší. A já o potěšení rozhodně nemám nouzi, když mi zaboří hlavu do klína. Je mi tak dobře, až mě to děsí.

On se tomu zítra jen zasměje, zatímco já budu muset žít s tím, že ať už si pak vezmu do postele kohokoli, bude vždycky o moji pozornost soupeřit s přízrakem Kita.

Ráno to v kuchyni voní po skořici, másle a kvasnicích a Kit zrovna u dřezu myje nádobí. Na sobě má zástěru, kterou jsem mu koupila, když jsme si vyjeli na road trip do Santa Maria Valley, abychom zjistili, jestli tamní barbecue opravdu stojí za ten povyk, který se kolem něho strhl. Na zástěře stojí: TENHLE CHLÁPEK SI TO DĚLÁ SÁM.

Na stole čekají dva talíře a ze zlatohnědého těsta se kouří a odkapává z něj cukrová poleva. Kit takhle doma peče každý víkend. Poslední roky se neúnavně snaží vyladit recept na dokonalé skořicové šneky.

Když jsem vedle něho usínala, slibovala jsem si všechno možné. Že to vezmu v klidu. Že to byla jen taková legrace. Dva staří kámoši, kteří si to rozdali na počest starým časům a těm zamilovaným puberťákům, jimiž kdysi oba byli.

Kit se na mě od dřezu usměje. Ještě má na krku modřinu od toho, jak jsem se mu tam včera v noci zakousla, a já řeknu: „Kecala jsem, nikdy jsem tě nepřestala mít ráda.“

Kit dlouze vydechne, než zastaví vodu. A potom řekne tu nejneuvěřitelnější věc na světě.

Odpoví totiž: „Já tebe taky ne.“

KONEC

(z pohledu Theo)

Na pásu pro výdej zavazadel se točí robertek.

Můj rozhodně není. Ne že bych si jeden nevezla s sebou, ale Kit by ten náš nikdy nezabalil tak nepořádně, aby mi mohl jen tak zničehonic vypadnout z batohu a prokutálet se až sem. Na takové věci existují pravidla.

Stojím sama v Londýně na Heathrow a koukám, jak se na pásu pořád dokola protáčí to dildo. Je fialové, spíš krátké, ale co do tloušťky naprosto v pořádku. Když kolem projede počtvrté, konečně udělám krok vpřed a vezmu si krosnu, ale k východu se nevydám.

Nevím, kde Kit vězí.

Robertek svoji dráhu opíše ještě sedm-, osm-, devět- a desetkrát, než si zaměstnanec letiště s kamennou tváří natáhne gumové rukavice a odnese ho v plastovém sáčku.

Podívám se na hodiny. Pětatřicet minut od chvíle, kdy Kit odešel. Na to, abych brečela, se příliš vztekám, ale mám tak půl hodiny, než se tu totálně psychicky složím. Později napíšu mail do cestovky, abych vysvětlila, proč jsem se neobjevila, a zjistím, jestli přece jen nedostanu peníze zpět. Teď chci ale prostě jen domů.

Z fronty na letenky u okénka British Airways pozoruju, jak si nervózní mladý pár jde do ztrát a nálezů pro zatoulaného robertka. Jsou do sebe očividně tak zamilovaní, že to snad stojí i za ten trapas u výdeje zavazadel. Celí zrůžovělí společně odcházejí a chichotají se jeden druhému do ramene. Jsou kurva k sežrání.

„Kdy letí další přímý spoj do Los Angeles?“ zeptám se obsluhy u okénka.

O ČTYŘI

ROKY

POZDĚJI

LONDÝN

CO SE K MÍSTU HODÍ:

Koktejl Pimm’s Cup a scone namočený

do čaje, který do sebe hodíte

v šíleném spěchu.

                    Londýn

„I kdybys mi dal dvě stě liber a ještě mi to udělal rukou, Trevore, končíš.“ Se sladkým úsměvem mu po barové desce šoupnu hrst zmačkaných bankovek. „Jdi domů. Makej na sobě. Máš děsnou osobnost – a ne zrovna zábavným způsobem.“

Trevor to nakonec přece jen vzdá a nechá se odtáhnout k východu z hospody dalšími dvěma fanoušky West Hamu, zatímco dav jásá nad gólem, který nám z ptačí perspektivy nabízí obrazovka. Jeden z fandů Tottenhamu, kterého Trevor otravoval, vděčně pozvedne sklenku s pivem. Zavrtím hlavou, přehodím si přes rameno utěrku a skloním se, abych odstranila prázdný sud.

„Vždycky Trevor,“ povzdychne si barman. „To je takovej vůl.“

Odfrknu smíchy. „Takoví jsou v každý hospodě.“

Barman na mě mrkne ve sdíleném utrpení, než si mě znovu změří.

„Počkej. A ty jsi kdo?“

„Já…“ Konečně se mi podaří vyháknout sud, který pak se zachroptěním vytáhnu ven. „… jsem Theo.“

„A kdy tě přijali?“

„Ále. Jen mě na chvilku pustil za bar, protože umím vyměnit sud.“ Pokynu bradou směrem k upocenému provoznímu, který si div nohy nezláme, jak se snaží vyřešit všechny objednávky včas. Když jsem mu nabídla pomoc zadarmo, nemusela jsem ho dlouho přemlouvat. „Nepracuju tady. Ani tu nebydlím. Před dvěma hodinami jsem teprve vystoupila z letadla. Hej!“ Máchnu utěrkou směrem k fanouškovi Tottenhamu, který se zrovna pokouší si stoupnout na barovou stoličku. „No tak, kámo! Nebuď pitomej!“

Barman uznale nakrčí obočí.

„Poprvé v Londýně?“

„Jo,“ zazubím se, „ale viděla jsem o něm spoustu filmů.“

Abych pravdu řekla, sotva jsem se podívala mimo Kalifornii. Před pár lety to bylo o fous, když Sloane točila v Berlíně a pozvala mě, abych zadarmo bydlela v jejím hotelovém apartmá, ale nebyla jsem připravená. Většinou si totiž na neznámých místech a za neprobádaných podmínek moc nevěřím. Skoro celých osmadvacet let žiju v Coachella Valley, protože tam jsou hory, pouště, širokánská obloha a havrani velicí jako psi. A taky proto, že tam už vím o všech způsobech, jak si nabít nos.

Teď jsem ale připravená na něco jiného. Aspoň si to myslím. Už týdny se mi v těle kroutil každý nerv, když se kolem míhala políčka v kalendáři. Byla jsem nachystaná do všeho skočit a zjistit, co dokážu. Protože právě tohle miluju.

Kromě toho katastrofálního rána na Heathrow jsem v zámoří poprvé, a proto jsem se nejspíš posadila k baru v přeplněné hospodě během fotbalového zápasu. Vyskočila jsem z letištního vlaku s celým Londýnem u nohou, a místo muzeí, paláců nebo Westminsterského opatství jsem vyrazila přímou cestou k nejbližší hospodě a lokty se proboxovala do svého živlu. Tohle zvládám – uklidňuju barové rvačky, mlátím do ventilů, přátelsky pokřikuju urážky na chlápky jménem Trevor, učím se pijáckým zvykům a ochutnávám místní pálenky. Studuju faunu rovnou u napajedla, jako by šlo o National Geographic. Jsem jako Steve Irwin, který místo zvířat zkoumá, jak si kumpáni z mokré čtvrti společně dávají škopek.

Když jsme tuhle cestu s Kitem rezervovali, šlo nám přesně o tohle: něco se při ní naučit. Kdysi jsme fantazírovali o tom, jak si otevřeme vlastní restauraci, a jednou večer, když jsme sjeli pět epizod S gurmánem na cestách v kuse, dostal Kit nápad. Našel nám zájezd s průvodcem po Evropě za vínem a dobrým jídlem, při němž bychom mohli zažít ty nejlepší a nejsilnější chutě, nejtradičnější způsoby stolování a všemi smysly se plně ponořit do inspirace pro naši práci. Úplně jako Bourdain, řekl, za což jsem se do něho okamžitě znovu zamilovala.

Šetřili jsme na ten výlet celý rok a potom se v letadle rozešli. Kit vypadl někam do Paříže a já už ho nikdy neviděla. Rezervace ale byla nevratná. Domů jsem se vrátila se zlomeným srdcem, cestovní láhví čtrnáctileté whiskey, kterou jsme si plánovali otevřít na naší poslední zastávce v Palermu, a poukázkou na další zájezd platnou příštích osmačtyřicet měsíců. Zapřisáhla jsem se, že si to dobrodružství ve čtyřicátém sedmém měsíci střihnu sama. Jen a jen pro sebe. Někde na pláži potom budu popíjet naši whiskey, uvažovat, jak daleko jsem se posunula, a oslavovat, že jsem Kita konečně nechala daleko za sebou.

A tak tu teď sedím v hospodě pět minut od Trafalgarského náměstí, hrubou silou tlačím na místo sud s pivem a jsem u toho z vlastní vůle neuvěřitelně statečná, nezávislá a sexy.

To zvládnu. Jsem Lovec krokodýlů. Hodně se tu toho naučím, užiju si spoustu zábavy a všechno si pak přivezu s sebou do práce i do kuchyně doma, kde budu kouzlit vlastní recepty. Stanu se svým nejlepším, nejsebevědomějším, nejschopnějším já. Nebudu každé ráno cpát věci do krosny v jediném velkém pomačkaném chuchvalci, neupustím mobil do řeky Arno ani (zase) nezapomenu občanku na dávkovači toaletního papíru na letištních záchodcích. A už vůbec si nebudu přát, abych tohle všechno zažívala s Kitem.

Vlastně už na něho skoro nemyslím.

Špičkou holínky nakopnu sud ještě o centimetr, aby zapadl na místo, pak otočím narážečem a zatlačím páčku dolů.

„Guinness je zpátky!“

Když vstanu, brunátný provozní si mě zmateně změří. Z nového sudu natočí půllitr a podá mi ho.

„Doma taky pracuješ v hospodě?“ zeptá se.

Loknu si. „Tak něco.“

„No,“ odpoví provozní, „pak tu směnu klidně můžeš dodělat. Zápas už skoro končí, ale ve tři hraje Liverpool.“

„Ve… ve tři?“ stáhne se mi žaludek „To už je…?“

Nad potrhaným koženým boxem u dveří hlásí hodiny ve tvaru skotského teriéra, že je za šestnáct minut tři.

Za šestnáct minut tedy můj turistický autobus odjíždí do Paříže. Za čtvrt hodiny a minutu ztratím poslední šanci na tenhle výlet a přede mnou leží několik kilometrů neznámých a neprobádaných londýnských ulic mezi hospodou a místem, kde se dnes všichni máme potkat.

Strhnu si utěrku z ramene a udělám nemyslitelné: hodím do sebe guiness na ex.

„Mám… uch,“ potlačím říhnutí chutnající po čisté irské pomstě. „Mám být za patnáct minut na Russellově náměstí.“

Provozní s barmanem si vymění znepokojené pohledy.

„Tak to abys hodila kostrou,“ utrousí provozní.

Podám mu prázdnou sklenku a seberu z podlahy batoh.

„Pánové,“ zasalutuju, „bylo mi ctí.“

Potom se dám do běhu.

Někdo mě strhne na chodník dřív, než mě sejme černý taxík.

„Sakra!“ zajíknu se, zatímco se mi před očima promítá celý život, složený povětšinou z bazénů, shakerů na koktejly a nezávazného sexu. Není k zahození. Sice nic ohromujícího, ale vlastně docela fajn. Podívám se na svého zachránce – vytáhlý hromotluk s blonďatou kšticí obalený ve flanelu. „Zapomněla jsem, kam se mám nejdřív rozhlédnout. Slibuju, že brzo odjedu ze země a už mě tu nikdo nikdy neuvidí.“

Ten chlap nakloní hlavu, taková zvědavá skála.

„Vypadám podle tebe jako Angličan?“ zeptá se s přízvukem, který anglicky rozhodně nezní. A ani skotsky nebo irsky, takže mám aspoň naději, že jsem ho neurazila. Možná Fin? Nebo Nor?

„To nevypadáš.“

Na semaforu přeskočí světlo a my jdeme dál tím samým směrem. Není to zrovna roztomilé seznámení jako z filmu. Nebo ano? Vousatí chlápci se mi nelíbí. Opravdu doufám, že z toho nebude hezká story o tom, jak jsme se potkali.

„Taky sis zarezervovala tu cestu po Evropě za vínem a jídlem?“ hádá ten možná-Nor. Zadívám se na batoh na jeho rozložitých zádech. Dost se podobá mojí krosně, tedy až na to, že moje zavazadlo vypadá v poměru s mým tělem dvakrát větší než to jeho. Možná jsem dost vysoká, ale nemám v genech zakódované vláčení válečných lodí do severského příboje.

„Jo, taky. Panebože! Jsem ráda, že nejsem poslední.“

„No jo,“ přitaká ten chlapík. „Včera jsem si ustlal na kopci a nepočítal jsem, že mi cesta zpátky zabere tolik času.“

„Zpátky do Londýna?“

„Jo.“

„Ty… No nic.“ Mám na něho pár otázek, ale není čas. „Já jsem Theo.“

„A já zase Stig,“ zazubí se.

Když dorazíme na Russellovo náměstí, je 15:04. Tam už starší paní s prošedivělým praktickým sestřihem nakládá poslední kufr do zavazadlového prostoru autobusu, který musí být náš.

„Potřebuješ pomoct, Orlo?“ zašvitoří něčí melodický hlas silným italským přízvukem. Ze dveří autobusu vykoukne pohledná do bronzova opálená tvář.

„Nedělej si hlavu, cukrouši,“ odvětí řidička Orla. Její přízvuk je irský.

„Nesnaž se mě svádět, pokud to nemyslíš vážně,“ houkne na ni přidrzle opálený muž, než jeho zrak padne na nás dva. „Ha! Poslední opozdilci! Meraviglioso!“

Když se za námi žene dolů po schodech, londýnská šeď ustoupí neapolské medové. Tohle bude Fabrizio, náš průvodce, jehož jméno stálo na finálních pokynech od cestovní kanceláře. Je nechutně atraktivní, tmavé vlasy se mu vlní na šíji a drsné strniště na dokonale tvarované čelisti plynule přechází v měkký porost pod rozepnutým límcem. Vypadá jako nějaká postava z filmu, třeba ten chlápek, který Kate Winslet poprvé přivede k orgasmu v tom filmu o rozvedené paní na Sicílii.

Otočí list přichycený k podložce a upře na mě oči.

„Vy asi budete Stig Henriksson.“

„Ehm…“

Fabrizio zakloní svou nádhernou hlavu a zasměje se. „To je jen legrace! Ciao, Stigu!“ Přitočí se k tomu obrovi a vlepí mu pusu na tvář. „Takže vy jste Theodora!“

Pak si mě přitáhne do náručí a rty mi přejede přes tvář.

„Theo,“ položím mu ruku na biceps a políbím ho na líčko v představě, že se to tak má. Když se odtáhne, zubí se od ucha k uchu.

„Ciao bella, Theodora.“ Takhle mi skoro nikdo neříká, ale docela se mi líbí, jak to jméno vyslovuje on. Te-o-dóra s ostrým r a druhým o něžně protaženým do délky, jako by ho chtěl vzít na drink. Kdybych tohle měla považovat za seznámení jako z filmu, vůbec bych se nezlobila. „Andiamo!“

Orla zaklapne kufr autobusu.

„Tentokrát jsme skoro plní,“ řekne nám Fabrizio na palubě. „Sednete si dozadu? A ještě je místo vedle mě!“

Od sedadla řidičky mám skvělý výhled na řady spolucestujících, s nimiž strávím příští tři týdny. Podívám se na Stiga – jsme tu jediní, kteří se na tuhle cestu vydali sami.

Samozřejmě. Takový výlet by se s někým sdílet měl. Plout společně po Seině, ťukat si skleničkami šampaňského, fotit se na útesech s vlasy rozcuchanými větrem, jíst z jednoho talíře a celý život pak mluvit o jedinečném, s ničím nesrovnatelném soustu. Takové vzpomínky jsou pro dva. Člověk by v nich neměl žít o samotě.

Zvednu bradu a pochoduju dál uličkou. Sedadlo vedle průvodce nechám Stigovi.

Projdu kolem dvou Australanů, kteří se něčemu zrovna hlasitě chechtají, dvojice japonsky mluvících starších dam v navlas stejných kšiltech, několika párů důchodců, dvou holek v krátkém tílku, hrstky novomanželů na svatební cestě, mámy odněkud ze Středozápadu a jejího znuděného dospělého syna, až to konečně uvidím. Poslední volné sedadlo v uličce.

Dobře nevidím, kdo se to choulí u okna, ale zatím na tom člověku neshledávám nic, co by mě varovalo. Na sobě má tričko z měkké látky, oprané džíny a přes obličej závěs vlasů. Asi spí. Nebo to aspoň předstírá, aby si k němu nikdo nesedl. Určitě toužil po sousedovi stejně jako já – čili vůbec.

Zhluboka se nadechnu.

„Zdravím!“ zašvitořím co nejpřátelštěji. „Je tu volno?“

Můj nový soused se zavrtí a odhrne si hnědé vlny z čela. Jediné varování, které ještě zachytím, než se ke mně otočí, je barevná šmouha na jeho levici táhnoucí se od prvního ke třetímu kloubu.

Ty ruce znám. Vždycky jsou takhle flekaté – od inkoustu, potravinového barviva nebo vodovek.

Kit zvedne hlavu, nakrčí elegantní obočí a řekne: „Theo?“

Možná mě fakticky přejel ten taxík.

Snad mě namazal na zubatou zebru, až ze mě zbyla jen mastná skvrna, kolem níž se teď houfují lidé, kteří se vracejí z práce a naříkají, jaká je to škoda, že tak sexy kočka musela zhasnout zrovna pod koly auta někde před lékárnou. Někdo v redakci The Sun už si vymýšlí titulek: spi sladce, flowerdayová! „Theo Flowerdayová, nejstarší a nejnepodařenější dcera hollywoodského režisérského páru snů Teda a Glorie Flowerdayových, zemřela při přecházení silnice, aniž by to někoho překvapilo.“ Možná všechno, co se stalo potom, byly jen horečné předsmrtné halucinace a já jsem skočila v pekle, kde budu muset strávit celé tři týdny na cestě po těch nejsmyslnějších a nejromantičtějších místech a chutích Evropy ve společnosti cizího člověka, jehož hráz bych mohla do detailu popsat zpaměti.

To všechno mi přijde pravděpodobnější než skutečnost, že ten chlapík v poslední řadě autobusu je opravdu Kit.

„Ty…“ Zírám na něho. Jenže on nikam nemizí. Pořád tu sedí. Najednou mi zvoní v uších a necítím nohy. „Ty tady nejsi.“

Zvedne ruku, snad aby mi dokázal, že je z masa a kostí. „Jenže myslím, že jsem.“

„Ale proč?“

„Protože mám lístek.“

„To já taky. Dali… dali mi poukaz, ale nikdy jsem…“

„Mně taky. Prostě jsem…“

„… se nedostala k tomu…“

„… ho nechtěl nechat propadnout, takže…“

Někde v pavučinami porostlém koutě své mysli jsem přece musela vědět, že máme ty samé vouchery s tou samou lhůtou, ale nikdy mě nenapadlo, že bychom nějakou náhodou…

„Prosím, řekni mi,“ zavřu oči, „že jsme si nezarezervovali stejný podělaný zájezd?“

Autobus se s cuknutím rozjede a mně se podlomí kolena, takže dopadnu polovinou těla na prázdné místo a tou druhou rovnou Kitovi do klína. Batoh na zádech se nebezpečně zhoupne a bouchne Kita do tváře.

Do vlasů za uchem mi s tlumenou něhou pobaveně zašeptá: „Takže se ještě zlobíš.“

Zakleju a štrachám se na vlastní sedadlo. Kit má stisknutá víčka a rukou se drží za nos.

„Orla na to pěkně dupla. Jsi v poho…?“

„Nic mi není,“ odpoví Kit, „ale nepanikař, až ti to ukážu.“

„Co mi ukážeš?“

Odtáhne ruku, aby mi odhalil výhled na ohromující krvácení z nosu. „Ježíš!“

„To je dobrý!“ Červená mu kape z levé dírky a sbírá se mu nad horním rtem. „Není to tak hrozný, jak to vypadá.“

„Ale vypadá to dost děsivě, Kite!“

„To se mi teď s nosem občas stává.“ Kýchne pár krvavých bublinek. „Za chvilku to přestane.“

Teď. Teď, jako kdysi bylo i tehdy, v němž jsme do sebe byli zamilovaní a věděli, jak naše nosy fungují.

Když je někdo šestnáct let vaším nejlepším kamarádem a dva roky s ním chodíte, když je ten někdo vaše první a zatím jediná láska, těžko ho jen tak vymažete ze života, ale mně se to nakonec podařilo. Všechno, co se dalo deaktivovat, vyhodit nebo smazat, jsem zničila, zablokovala každé číslo a všechny polaroidové fotky a trička na památku zabalila do krabic a uložila v náhradní šatně u Sloane doma. Svůj život jsem si upravila tak, abych nevěděla nic o tom jeho. Netušila jsem tedy, kde pracuje, jaký má sestřih ani jestli skutečně dokončil cukrářskou školu v Paříži. Vlastně jsem si docela jistá, že v Paříži ještě žije, ale stejně tak by klidně mohl narukovat k námořnictvu a nechat si žralokem ukousnout ruku.

Pokud si na Kita občas přece jen vzpomenu, v mé představě, kterou rozhodně nemám, protože na něj nemyslím tak často, abych si vystavěla celou vybájenou situaci, se srazíme ve dveřích restaurace na Manhattanu.

On je tam na rande a mě pozvali na ochutnávku vín. Ať už je tam Kit s jakoukoli tragickou pseudoumělkyní, dostane ta dáma dveřmi do hlavy, sotva mě Kit uvidí v tom známém obleku a zjistí, že jsem to konečně dokázala a mám kariéru, která mě naplňuje, a navíc nekonečné defilé milenců. Prostě že jsem se dala dohromady tak dokonale, že už nikdy nebudu potřebovat ani jeho, ani nikoho jiného. A vlastně si ho v té restauraci vůbec nevšimnu.

Ve skutečném životě na nás všichni zírají.

„Jsem v pohodě, Birgitte!“ ujistí Kit mávnutím pár důchodců přes uličku. Zdá se, že už se s těmi postaršími Švédy skamarádil.

V mých představách se to nikdy neodehrává takhle. Nejsem ta samá tragédka, kterou už nedokázal snášet. Měl by vidět, že teď jsem někdo. Neohrožená nová Theo třímající situaci pevně v rukou. Zatracený Lovec krokodýlů.

Odvážu si z krku šátek.

„Pojď sem,“ pobídnu ho a namočím ten kus látky vodou z láhve, kterou si nesu v batohu.

„Fakt to nic není,“ trvá na svém Kit. „Už to přestává.“

„Tak tě aspoň utřu.“

Kitovi se něco mihne ve tváři – výraz mezi opatrnou nadějí a nevolností muže v bezvýchodné situaci, kterého prohání grizzly.

„Tak jo.“

Zprava se k němu natáhnu, ale on natočí tvář doleva. Když to zkusím z opačné strany, znovu se odvrátí. Dvakrát se takhle mineme, než ho popadnu za bradu a otočím ho na sebe.

Naše oči se setkají. Oba nás to překvapí.

Špatný tah. Steve Irwin nikdy nechytá krokodýly za jejich krásné tlamičky. Aspoň ne ty, s nimiž už někdy měl sex.

„Tak drž,“ řeknu a odmítám odvrátit zrak jako první. Kit pomalu zamrká a přikývne.

Otírám mu krev a každou vteřinu je mi víc a víc jasné, jak moc jsem se přepočítala. Když je ke mně takhle natočený, nezbyde mi než podrobně zkoumat jeho tvář a všechno, co se v ní mezi čtyřiadvacátým a osmadvacátým rokem života změnilo, nebo naopak zůstalo stejné. Z většiny vypadá jako předtím, jen trochu zralejší a s výraznějšími rysy. Má ty samé dokonale vysochané lícní kosti, zvědavé obočí, měkká ústa a za vějířem řas hnědé oči plné toho známého otevřeného jasu, který z nich sálá už od dětství. Nejmarkantnější rozdíl představuje lehounké zakřivení nosu, který byl kdysi rovný jako u sochy. Jsem si ale celkem jistá, že za tohle nemůžu.

Jak se tak na mě dívá, napadne mě, jestli náhodou nedělá to samé. Já jsem se určitě změnila víc než on. Nenosím make-up, mám rozcuchanější obočí a víc pih. Už před pár lety jsem vzdala snahy sjednotit všechny ty nesourodé znaky svého obličeje tak, jak jsem si myslela, že by se slušelo, a začala si jich cenit jednotlivě. Širokých úst s povytaženými koutky, křivek čelisti a tváří, trochu přerostlého nosu. Moc se mi líbí, jak teď vypadám, jen si nejsem jistá, jestli i Kitovi. Ne že by mi na tom záleželo.

Pustím ho a zastrčím si ruku pod stehno, aby ji náhodou nenapadlo dělat nějaké hlouposti.

„Hm, měl jsi pravdu,“ řeknu, „vážně už to neteče. To bylo rychlý.“

„Před pár lety jsem si zlomil nos,“ vysvětlí Kit, „takže mi krev teče často, ale nikdy to netrvá dlouho.“

V hrudi se mi rozvíří podivné jiskry ztráty. Jako tolikrát, když jsme se s Kitem dívali na seriál a já zjistila, že už beze mě viděl pár dílů dopředu. Jako bych tohle měla z nějakého neznámého důvodu vědět.

Raději se ale neptám. Sedíme kousek od sebe, já svírám v ruce šátek nasáklý jeho krví a autobus se kodrcá kolem sádrově bílých řadovek na Notting Hill Gate. Pokouším si vybavit všechny ty destinace, na které jsem se ještě ráno tak těšila. Na Bordeaux, Barcelonu a Řím. Jenže Kitovi pořád padají vlasy do očí.

„Zkrátila sis vlasy,“ řekne podivně neutrálním tónem.

„A ty sis je zase nechal narůst,“ podotknu.

„Máme skoro…“

„Stejný účes.“

Kitovi vyletí z úst něco mezi povzdychem a zasmáním a já stisknu čelist, abych se nerozkřičela.

Tohle měla být moje cesta na počest návratu Saturnu. Měla jsem se tu najít. A teď budu mít v každé vzpomínce jen Kita, jak dělá všechny ty kitoviny, z nichž se mi zvedá žaludek. Bude okouzlovat postarší Švédy, básnit o sfogliatelle, mazlit se s listovím, šplhat ve zlatém západu slunce po toskánských kopcích a vonět u toho… po levandulích? Ještě pořád?

„Neuvěřitelný,“ zavrtí Kit hlavou, jako bych byla pouhá známá, kterou náhodou potkal v potravinách, a ne životní láska, již jen tak opustil na letišti v cizí zemi. „Jak se máš?“

„Dobře,“ řeknu mu. „Vlastně vážně, vážně skvěle. Nebo aspoň jsem se tak měla ještě před,“ podívám se na hodinky, „patnácti minutama.“

Kit to vezme bez mrknutí oka. „Jasně. To je fajn.“

„A ty? Vypadáš… zdravě.“

„Jo. Nic moc mi nechybí,“ odpoví s tajemným úšklebkem, který ve mně vzbudí přání, abych ho tím batohem byla vzala pořádně. „Já…“

V tu chvíli se z autobusových reproduktorů rozezní Fabriziův hlas jako z romance: „Ciao a tutti ragazzi! Jak se dnes máte? Dobře? No jasně že dobře! Pro ty, kdo to ještě nevědí: jmenuju se Fabrizio a budu další tři týdny vaším průvodcem. Mám obrovskou radost, že s vámi budu moct sdílet chutě Francie, Španělska a Itálie, a samozřejmě také všechny památky!“

Přesně v té chvíli udělá Kit něco nepochopitelného: z batohu vytáhne brožovanou knížku, otevře si ji tam, kde ji založil, a začne číst. Jako bychom spolu teď nemluvili poprvé po čtyřech letech. Jako by jedinou pozoruhodnou věcí na naší dvouhodinové cestě z Londýna do Doveru bylo, že je nutné ji absolvovat s knihou. Zatímco mě právě osud prohodil dveřmi mého osobního domu hrůzy, Kit si klidně louská Pokoj s vyhlídkou.

Stránky jsou na okrajích zažloutlé, jako by se zabýval svým elegantním pařížským životem a nechal ji několik měsíců ležet na parapetu. I kniha, na kterou zapomněl, je pro něho zajímavější než já.

Fabrizio nám vypráví o svém dětství v rodinné restauraci v Neapoli a vysvětluje, že ačkoli se setkáváme v Londýně, protože se jedná o zájezd pro anglicky mluvící hosty, oficiálně všechno začne až zítra ráno v Paříži. Zastavíme se v Doveru, abychom si před západem slunce prohlédli útesy, a pak vyrazíme do Paříže na dva dny ve Městě světel.

Přechází k vyprávění o své nejpamátnější noci v Londýně, kdy ho barman s láhví v ruce vyhnal z hospody, protože se muckal s jeho přítelkyní („Moje nejoblíbenější Angličanka, skvěle líbala, ale zůstat jsme spolu nemohli. Alergie na česnek!“). Autobus už Fabriziovi zobe z ruky.

Já ho ale sotva poslouchám. Oběma rukama si svírám kolena a zírám na sedadlo před sebou. Nepátrám po tom, v jaké kuchyni se teď Kit potí, necítím jeho tíhu v prostoru, který okupuje, nečekám, až otočí stránku, abych věděla, že čtení jen nepředstírá. Ani předtím se neohlížel zpět. Nemělo by mě to překvapovat.

Kit otočí list.

Pokud je v pohodě on, pak já taky.

Ve filmu ty útesy nikdy nevidíte barevné.

O Doveru vím jen to, co bylo ve filmu s Irene Dunne z roku 1944. Je to ten, v němž si za první světové války Američanka vezme anglického baroneta. Už ani nevím, kdy jsem ten film viděla – snad ještě v době, kdy byla Este malá, protože naši měli za to, že všechno, co vzniklo před rokem 1960, je automaticky vhodné pro mimina. Někde na začátku stojí Irene na palubě lodi a upírá oči plné slz přes moře na bílé útesy Doveru.

Ve skutečnosti se tam pase daleko víc ovcí a zelené čepičky trávy na skále jsou příliš barevné i na technicolor. Krajina se houpe, vlní a dýchá spolu s větrem, až se najednou zastaví u ostré, nečekané hrany a tam, kde by měly pokračovat kopečky, zeje jen rovný, jako zuby bílý sráz nad modrou hladinou moře.

Tak krásně by se na to koukalo, kdyby tu ovšem nebyl Kit. Počítám, že takhle to teď bude celou dobu.

Automaticky se připojím k těm dvěma Australanům. Všichni se rozdělili do dvojic, dokonce i Stig a Fabrizio, ačkoli se Stig tváří, že toho lituje. Součástí Fabriziovy práce je dohlížet na to, aby se nikdo z nás neztratil, a tak, abychom ho snáze našli, nosí teleskopickou tyč trčící ze zadku malého plyšového Pinocchia. (To proto, jak vysvětluje, že Pinocchio je italská pohádka a on sám je Ital, a taky z toho důvodu, že to někteří Italové docela rádi zezadu – jen vtip! Jen vtip!) A tak průvodce společně se Stigem vede celou naši skupinku dolů po pěšině. Vysoký seveřan si vykračuje jako pravý alpinista na krátkém vodítku a vysoko nad hlavou mu poskakuje veselá loutka s dlouhým kolíkem v zadku.

Kousek za nimi cupitá Kit s tou samou ledvinkou z plátna a kůže, kterou má už od čtrnácti. Následuje zbytek skupiny, který uzavírám já s Australany.

„Já určitě do Florencie,“ řeknu jim, když se mě zeptají, kam se nejvíc těším. „Mají tam nejlepší víno. A taky nejkrásnější sbírku prdýlek vytesaných z mramoru.“

„Aha, tak to jsi asi ještě nikdy nebyla ve Španělsku, co?“ ozve se blonďák jménem Calum. „Na španělský vermut nic nemá. Změní ti život.“

„Ty jsi tam taky ještě nebyl,“ usadí ho zrzek, který se čistě náhodou taky jmenuje Calum.

„Před dvěma lety jsem přece vyrazil do Bilbaa. S tebou,“ hádá se blonďatý Calum.

„Tak to ne-ne!“

„Ale jo. Jen si to nepamatuješ, protože jsi byl tři dny v kuse totálně na plech. A já jsem tě pak našel, jak spíš v kravíně.“

Zatímco se ti dva vesele hádají, já té chvilky využiju k tomu, abych napsala zprávu Sloane bez Kita jen pár centimetrů od mého displeje.

Tak mi řekni, ťukám do telefonu, proč je tu sakra i kit fairfield.

V ústech cítím podivnou pachuť. Nevím, kdy jsem ta písmena naposledy psala v tomhle sledu. Nemůžu se na ně ani podívat, a tak se zahledím někam na horizont, kde v dálce matně rozeznávám pobřeží Francie.

Kit vždycky snil o tom, že se tam vrátí, přestože se jeho rodina přestěhovala do Států, když mu bylo osm. Narodil se kousek od Lyonu francouzské mámě a americkému tátovi, vyrostl dvojjazyčně, a kdykoli ho přepadla nuda, čekalo na něho dvojí občanství jako záchranná brzda za sklem. Měla jsem vědět, že to takhle dopadne.

Vzpomínám na den, kdy v kuchyni v Timu zazvonil telefon. Uběhly tři dny od chvíle, kdy mě Kit nechal samotnou na Heathrow, a já si brala navazující dvojité směny, abych nemusela trčet sama v našem prázdném bytě. Slyšela jsem, jak vedoucí zmínil Kitovo jméno – to já jsem mu v restauraci zařídila práci na částečný úvazek. O víkendu nám pomáhal s přípravou dezertů a pečiva. Pak jsem zaslechla, jak vedoucí sděluje hlavnímu cukráři, že s tím Kit praštil a stěhuje se do Paříže.

Tak jsem se to dozvěděla. Strávili jsme spolu většinu života a on se mi to ani neobtěžoval říct sám.

Napochodovala jsem do skladu potravin, chvilku vztekle ječela na kyblík brambor a potom to v práci zapíchla dřív, abych mohla doma zabalit Kitovy věci do krabic. Ze zásuvek v kuchyni jsem vytáhla jeho formy a plechy, ze skříní jeho šaty a z říms sundala jeho kytky. Zablokovala jsem si jeho číslo a napsala jeho sestře, že si má přijet pro věci, protože já rozhodně žádné doručení do Francie platit nebudu. Ne když jsem teď musela pokrýt i jeho část nájmu.

Časem můj vztek vyprchal do líné, legrační zášti, z níž si pak člověk dělá spíš legraci. Pokud se mě někdo z kamarádů zeptá, co teď dělá Kit, řeknu něco jako to kdybych, kurva, věděla a pak se tomu zasmějeme. Jenže Kit se nemýlil, když se ptal, jestli se ještě zlobím. Protože opravdu jsem pořád naštvaná.

„Hej, Theo,“ vytrhne mě z myšlenek zrzavý Calum.

Zamrkám a před očima se mi znovu objeví Dover.

„No?“

„Už ti někdo řekl, že vypadáš přesně jako ta holka z filmu o Beatles, co ho dávali vloni? Ta, která hrála přítelkyni George Harrisona z šedesátek? Ta Joan?“

Sakra. To snad ne. Ne teď.

„Sloane.“ Doufala jsem, že na téhle straně Atlantiku na to lidi tak rychle nepřijdou. „Sloane Flowerdayová.“

„To je ona!“ ozve se blonďatý Calum. „Klidně bys mohla být ona! Nebo ta druhá… Nemá Sloane náhodou ségru, co je taky herečka? Jak se jenom jmenuje…“

„Este.“

„Jo! Páni! Kdyby ty dvě měly normální sestru, tak bys to byla ty. Jako třetí brácha Hemsworthů.“

Sevřu čelist a mám k tomu hned několik důvodů. „Tohle mi lidi říkají pořád.“

Otočím se a mžourám do sluníčka, zatímco Calumové debatují, která z mých mladších sester je hezčí.

„Ty, Theo?“

Najednou vedle nás stojí Kit, ruce má zdvořile v kapsách a slaný vánek mu fouká vlasy do tváře. Vypadá jako hrdina z nějakého laciného románku, který se chystá uprostřed fialkami rozkvetlé louky zmocnit cudné dámy. Už teď jsem z toho vyčerpaná.

„Mohl bych s tebou na vteřinku mluvit?“

Aha. Takže teď si chce povídat.

Odvede nás z doslechu ostatních k malému výběžku za dírou v dřevěném plotě lemujícím stezku. Odtud vidím, jak se nedaleko hradu pasou ovce, a ze všeho nejvíc si přeju být jednou z nich. Žádné starosti, žádné problémy s životem na volné noze ani slavnými příbuznými, žádná křečovitá setkání s ex, kteří vám tak zmršili život, že jste si museli od nuly vybudovat nový. Jen tráva.

Kit se posadí na menší balvan a přehodí si kotník přes koleno. Čekám, že něco řekne, že se začne omlouvat za to, co se mezi námi stalo, nebo že se aspoň bude tvářit, že ví, že mezi námi něco bylo.

Jenže nic.

„Co jsi chtěl probrat?“ zeptám se nakonec.

„Ále,“ mávne rukou Kit, „celkem nic. Jen… jen jsem něco zaslechl.“

Takže on zaslechl.

Tady nejde o nás. Kit mě chce prostě zachránit před vtíravými otázkami cizích lidí na adresu mojí rodiny, protože ví lépe než ostatní, jak mi z toho je. A teď tady musím stát a přijímat jeho debilní soucit.

„Čekáš, že ti poděkuju?“

„Cože?“ vyhrkne Kit. „Ne. Jen jsem nechtěl, aby si ti dva brali do pusy Este nebo Sloane.“

Pokrčím rameny. „Lidi toho nakecají.“

„To rozhodně,“ odpoví Kit. „Jen jsem tě…“

„Litoval. Chápu,“ odseknu, „ale víš co? Ty do mého života už dávno nepatříš, a tak se nemůžeš jen tak vměšovat, kdy se ti zachce.“

Kit si položí prst na rty. „Dobře.“

„Teda,“ pokračuju, zatímco mi v hrudi bobtná hněv, „pokud mě tak moc chceš chránit, napadá mě pár daleko důležitějších situací, v nichž ses se mnou za posledních pár let mohl uráčit mluvit.“

„Theo.“

„A vůbec, pokud mi teď opravdu něco chceš říct, co takhle třeba,“ napodobím Kitův melodický hlas s lehounkým náznakem francouzského přízvuku, který v Paříži vzkřísil z mrtvých, „‚Theo, je mi to všechno hrozně líto. Fakt jsem tě totálně podrazil, což ode mě bylo pěkně hnusný.‘“

„Theo.“

„‚Nikdy jsem tě neměl opouštět a…‘ Ty se směješ? To jako vážně?“

„Já se ale směju…“

Najednou mě do lýtka jemně žduchne něco nadýchaného.

„… tomuhle,“ dopoví Kit.

Tohle je podsaditá bílá ovečka, která očividně utekla od stáda kolem hradu. Zvonek na jejím krku prozrazuje, že to není poprvé, kdy zatoužila po svobodě.

„Aha,“ řeknu. Zvíře si mě měří vodnatě černýma očima a znovu mě šťouchne čumákem, až zvonek zaklinká. „Nazdar.“

„Zkoušel jsem ti to říct,“ nakousne Kit.

Poplácám ovci po načechrané hlavě, jako by to byl pes. Ta souhlasně zabečí.

„Zatímco já jsem ti povídala…“

Ovce mě teď žduchne o poznání silněji.

„Hej! Tak jo, tak jo!“ zkusím ji znovu pohladit, ale ona jen ucouvne a znovu mě bouchne. „To jako fakt?“

„Bééé,“ odpoví zvíře.

„Jde o to – auvajs! –, že nemůžeš dělat, že jsem pořád ta stará Theo a ty zase ten starej Kit a všechno je v nejlepším pořádku, protože…“

„Bééé!“

„Protože není.“

Kit se tváří vážně i ve chvíli, kdy ovce stiskne mezi zuby lem mého overalu.

„Nejsem stejný jako dřív,“ připustí, „a ty určitě taky ne. Byl bych si s tebou tehdy rád promluvil, ale Theo, vážně si myslíš, že když mi zablokuješ číslo, budu to brát jako pozvání ke konverzaci?“

Sklopím pohled k ovci právě ve chvíli, kdy mi to zvíře vyvrhne na boty chuchvalec natrávené zeleně. Takže jsem dneska málem zmeškala autobus, skoro mě přejelo auto, Kitovi jsem ublížila na zdraví, slyšela, jak nějaký chlapík hodnotí moji sestru jako „prvotřídní čičinku“, nechala se poblít ovcí a teď tu stojím uvězněná ve společnosti svého ex, který navíc nepříjemně pravdivě argumentuje.

„Moc mě to mrzí,“ řekne Kit. „To všecko.“

Ten kluk se s upřímným výrazem snad už narodil. Všechno, co říká, myslí vážně, a taky se podle toho tváří.

Když se na něho podívám, věřím, že je mu to líto. Ne že by to stačilo, ale aspoň je to pravda.

„A promiň, že jsem to teď trochu přepískl a šel ti na pomoc,“ řekne. „Zvyk je železná košile.“

Vzpomenu si na jedenáctiletého Kita, který mi z chodidla vytahoval včelí žihadlo. Ve třiadvaceti mě budil, když jsem zaspala do práce.

Rozepne si ledvinku, a tak se ovce konečně přestane zaměřovat na mě a zvědavě si prohlíží Kita. Ten si z plastového sáčku vytřese na dlaň pár kousků něčeho oranžového.

„Ahoj, krásko,“ šeptá co nejněžněji ovci, „nechceš nechat chudinku Theo na pokoji a radši si dát něco na zub?“

Zvíře přicupitá a začne mu žrát z ruky, šťastné a krotké jako jehňátko.

„Sušené meruňky,“ vysvětlí.

Ačkoli se tomu bráním, povolí mi čelist. Abych byla upřímná, možná jsem si od Kita potřebovala udržovat odstup právě proto, že se na něho člověk nedokáže dlouho zlobit. Hněv prostě jeho přítomnost nesnáší.

„Hele,“ řeknu, „to, že jsi teď tady, do mojí vize tohohle výletu nezapadá.“

„Ani do mojí ne,“ přisvědčí, zatímco dál krmí ovci.

„Jenže tahle cesta je pro mě důležitá, jo?“ pokračuju. „A tak ji prostě dotáhnu do konce.“

„No jasně. To bys taky měla,“ pokyvuje hlavou. Pořád je příšerně upřímný. „Jen jsem si říkal, že pokud ti tu vadím, mohl bych… třeba vystoupit v Paříži a zůstat doma?“

Takže opravdu ještě bydlí v Paříži.

A co hůř: míní svou nabídku vážně. Je to vidět nejen na jeho tváři, ale i na jeho svěšených ramenou a plačtivém sklonu brady.

Opravdu už není jako dřív. Něco v něm zatuhlo jako střed crème brûlée, který byl naposledy, když jsem ho viděla, jen rozbředlým pudinkem. Vypadá… tak nějak dokončeně. Vyzrále. Kit, kterého jsem znala, byl neklidný a věčně po něčem bažil. Tenhle člověk je vyrovnaný a soběstačný.

Tenhle nový Kit si asi myslí, že mi prokazuje laskavost. Domnívá se, že já tohle nezvládám, zatímco on ano.

Zaříkávač ovcí chce být zase ten moudřejší.

„Ale ne, to je přece blbost,“ ozvu se. „To nedělej.“

„Proč ne?“ zamrká.

„Protože jsme si oba ten lístek zaplatili,“ upozorním ho, „a kromě toho tu stejně nikoho neznám. Ty jo?“

Kit zavrtí hlavou.

„Takže kdyby se náhodou něco stalo, máme tu…“ Jak se dá nezávazně popsat, co jeden pro druhého znamenáme? „Někoho, kdo ví, jakou má ten druhý krevní skupinu a tak.“

Kit se zamyslí. Ovce mu zatím olizuje dlaň.

„Naznačuješ, že se chceš kamarádit?“

„Naznačuju, že jsem neletěla za oceán jen proto, abych se tři týdny cítila divně a pod psa. Přijela jsem popíjet šampaňské a cpát do sebe cannelloni, až se poblinkám. Takže co takhle… spolu zkusit žít v míru?“

Kit si skousne zevnitř tvář, takže mu v ní vyskočí moc hezký dolíček.

„To by se mi líbilo.“

„A možná ani nemusíme probírat, co se mezi námi stalo,“ pokračuju, „prostě se přes to přeneseme a bude klid.“

Po dlouhém zaváhání mi Kit nabídne tu ruku, z níž neodkapávají ovčí sliny.

„Tak jo,“ souhlasí, „pokud si tohle fakt přeješ…“

Přijmu jeho dlaň a potřesu jí na znamení dohody.

„AB pozitivní,“ nadhodí Kit. Moje krevní skupina.

„Nula negativní,“ odpovím. To je zase ta Kitova.

„Bééé,“ řekne ovce.

PAŘÍŽ

CO SE K MÍSTU HODÍ:

Víno Ulysse Collin „Les Maillons“

Blanc de Noirs Extra Brut rozlévané

nervózním číšníkem a brioche mousseline.

                                                     PAŘÍŽ

Hodně jsem se toho naučila, když jsem natřikrát skládala someliérskou zkoušku. Nejdůležitější ze všeho ale bylo poznání, že můj nos má přirozený talent.

Když se potím před porotci s kamennými tvářemi při degustaci naslepo, uklidní mě jemný rozdíl mezi fenyklem a anýzem. Když Timo na noc zavírá, personál u nádobí vyškrabává do koše ručně plněné tortellini za dvaačtyřicet dolarů a šéfsomeliér přede mě postaví sklenku bílého s žádostí, abych mu řekla, co mi nalil, dokážu rozpoznat kořenitost hroznů pěstovaných na červené břidlicové půdě nebo vzdušnost písečného pobřeží.

Něco z toho je otázkou praxe – očichávání zeleniny a ovoce, olizování kamenů na horských túrách, trénink hodný Rockyho Balboy ve všech botanických zahradách v celé Jižní Kalifornii –, jenže instinkt se naučit nedá. Nikdo mi nemusel soukat do hlavy, jak spárovat tón bílého pepře v nové specialitě šéfkuchaře s láhví aglianica nebo jak připravit gimlet, který chutná jako vzpomínka nevěsty na matčin parfém. Můj nos mi prostě napovídá. Kdykoli mě přepadne nejistota, strach nebo starosti, že něco zvrtám, můžu se na něj spolehnout.

Otevřu tedy okno svého jednolůžkového pařížského pokoje, zavřu oči a zhluboka se nadechnu. Zaznamenám tmavě praženou kávu, čerstvý chléb z kavárny na konci ulice, vůni náprstníku a černého bezu ze zahrady, síru z vyvřelé horniny v dlažbě, výfukové plyny aut, břečťan a cigaretový kouř.

Můj tep sklouzne do klidného tempa. Povolím dlaně sevřené do pěstí a rozlepím víčka. Před očima se mi prostírají růžové cihly a břidlicové střechy mansard Montmartru. U paty kopce leží celé město.

Tohle zvládnu. Bude to zábava. Je to přece jen ranní výprava za pařížským pečivem, a ne soud v Haagu. Nesejde na tom, že mě Kit opustil právě proto, aby mohl odjet studovat francouzské cukrářské řemeslo. Je úplně fuk, že jsem kdysi šeptala vesmíru: Nechci vědět, jak se Kit má, radši si budu představovat, že zbytek života stráví sám, opuštěný mezi čtyřmi stěnami. Jenže vesmír odpověděl živým představením jeho každodennosti se samotným Kitem v hlavní roli.

„Jsem v Paříži,“ řeknu si, když na sebe natáhnu lehounce zaprané džíny a plátěnou blůzu na knoflíčky hranatého střihu. „Jsem v Paříži.“ Zkontroluju svůj vzhled ještě jednou v zrcadle, vděčná za nenáročný, rozcuchaný sestřih. „Já jsem v Paříži,“ zopakuju si naposled po cestě ven, jako bych doufala, že když si to povím dost často, nebude mi to znít tak zvláštně a důležitě.

Jsem tady. Nic mě netrápí. Jen tak v klidu spoluexistuju. Vypadám skvěle, hezky voním a za chvilku do sebe nacpu tolik krémových věnečků, kolik sama vážím.

Zatímco čekám na rozhrkaný starý výtah, objeví se vedle mě Kit.

Překvapuje mě, že vidím tak pohodlnou bytost v tomhle mrňavém hostelu na Montmartru, když má vlastní garsonku o pár kilometrů dál, jenže to je celý on – když se do něčeho pustí, tak pořádně. Asi je celý natěšený, že si bude moct chvilku hrát na turistu. Bude všechno ochutnávat, jako by to bylo poprvé, znovu se do toho zamiluje a užije si něco jako estetickou masturbaci.

„Brý ráno,“ pozdraví mě s lehkým úsměvem.

„Dobrý,“ odpovím.

Všimnu si jeho volné plátěné košile a světle modrých kalhot. Potom se podívám na sebe a spolknu zaklení.

„Máme…“ začne Kit.

„… úplně stejné oblečení,“ dopovím. „A víš co? Půjdu radši po schodech.“

„Odškrtni se tu, zlatíčko, abych věděla, že jsme tady nikoho nenechali,“ strčí mi Orla pod nos podložku se seznamem.

Udělám křížek hned vedle Flowerdayové, Theodory a zapadnu na své místo v zadní řadě. Potom vytáhnu telefon. Sloane mi napsala: Dostali jsme novej scénář a Lincoln tam má dvakrát víc textu než já. Takže určitě spí s režisérem. Co Kit?

Včera mi v přestávce mezi natáčením zavolala a chtěla slyšet každý detail.

Mluvit se sestrami o Kitovi je dost ošemetné. Znají ho, co si pamatují, a on je prostě… Kit. I po tom všem vím, že Sloane a Este s ním a jeho sourozenci přestaly mluvit jen z loajality ke mně a že jsme byli jedinou výjimkou potvrzující Sloanino zlaté pravidlo, že láska je ztráta času. Takže si to teď Sloane možná vážně užívá.

Ále, odpovím, Kit je Kit. A co ty? Napadlo tě, že bys rejžovi dala taky?

Ne všechny problémy se dají řešit sexem, odpoví Sloane.

S tímhle přístupem stoprocentně ne.

Když zahlédnu, jak se sem Kit blíží uličkou, zaberu si místo u okna dřív, než mi ho stihne velkodušně nabídnout.

„Stejně jsem ti chtěl říct, že si máš sednout k oknu,“ ozve se, sotva se zadkem dotkne sedadla, „když jsi v Paříži poprvé.“

Přinutím se k úsměvu.

„Jak víš, že jsem se sem od té doby, kdy jsme se viděli naposled, nepodívala?“

„To nevím,“ připustí Kit. „A podívala?“

„Ne,“ založím si ruce na hrudi, „ale klidně jsem mohla.“

Orla nás vyhlídkovou jízdou dopraví přímo do náručí místní průvodkyně. Objíždíme široký, zmatený okruh Vítězného oblouku a sjíždíme po Champs-Élysées k zahradám lemujícím Louvre. Pak se dáme přes stříbřitě zelenou Seinu a kolem ostrova, na němž stojí Notre-Dame. Je téměř bezmračné srpnové ráno a na zlaté kupoli Invalidovny se třpytí sluneční paprsky. Fabrizio nám vypráví, jak Napoleon rozdělil Paříž do jednotlivých obvodů tvořených úhlednou mřížkou z jednolitého vápence a břidlice. Všechno je tu broskvové, lila a krémové, snad kromě zahrad, které bují bouřlivou zelení.

Když přijíždíme do parku naproti Le Bon Marché, čeká u kolotoče žena v elegantním černém oblečení člověka, který by nejraději byl kdekoli jinde než u dětské atrakce. Levandulové vlasy má ostře střižené do krátkého mikáda. Je drobné postavy, jen boty jí přidávají pár centimetrů navíc. Měří si Fabriziovu loutku na tyči s trpitelskou nelibostí, přesto od průvodce sportovně přijme vzdušný polibek, ačkoli ji přitom jedna z Pinocchiových rozhoupaných nohou nakopne přímo do hladkého přísného čela.

„Dámy a pánové, tohle je Maxine!“ představí ji Fabrizio. „Tady v Paříži pracuje jako šéfcukrářka a od minulého roku nás provádí po všech dobrotách svého města. Zná ty nejlepší cukrárny a pekárny a objednává nám vždy jen to nejvybranější. Maxine, řekneš nám něco o sobě?“

„Já jsem Maxine,“ odpoví průvodkyně se strohou konečností a Kit potlačí smích.

„Tak jo!“ tleskne Fabrizio. „Andiamo!“

Maxine nás vyvede ven z parku do malého krámku na rohu ulice s jednoduchým vývěsním štítem hugo & victor.

„Tady,“ oznámí v odměřené angličtině, „začneme. V mojí nejoblíbenější pâtisserii v Paříži.“

Ten obchůdek je tak mrňavý, že se dovnitř natlačíme jen po skupinkách, ale voní to tu přímo nebesky. Celou jednu část tvoří domácí bonbóny v krabičkách ve stylu obálek románů Victora Huga. Další sekce obchodu je věnována maršmelounům z manufaktury. Ve vitrínách lákají zákazníky nadýchané obláčky bezé s rozpůlenými fíky, bublinky jako slunce žlutého cheesecaku s příchutí yuzu a přesné trojúhelníčky dortíků – grepových, limetkových, jablečných, karamelových, marakujových či s tonka fazolí. Maxine nám objedná horu zákusků, a když se usadíme ke stolkům venku na ulici, obletuje nás a o všem nám vypráví.

„Říká se jim financiers,“ ukáže na mandlový koláček ve tvaru bochníku a hned vysvětluje, že za svůj název údajně vděčí skutečnosti, že vydrží hodiny v kapsách pařížských makléřů, aniž by ztratily svůj tvar. „A tohle… Mohl by mi to někdo podat?“ Mávne rukou směrem k dalšímu kousku pečiva.

Kit, který je nejblíž, si vezme financier a vymění ho za trubičku se zlatavou kůrkou a špetkou moučkového cukru na vrcholu. Ta věc mi trochu připomíná penis.

„Merci,“ zapřede Maxine. „Tohle je moje nejoblíbenější brioška v Paříži. Můžu poprosit?“

Na její zdvořilý pokyn Kit opatrně překrojí pečivo napůl, aby odhalil kulaté pružné vzduchové bublinky těsta a kapsu plnou malinové zavařeniny.

„Parfait, mon cher,“ zavrká na něho a Kit se usměje, šťastný, že jí udělal radost. Šplhoun jeden. „Klasická brioška z obchodu vypadá spíš jako bochník, že? Ale tohle je brioche mousseline, která se tradičně peče ve válcové formě, nebo dokonce v plechovce, a obsahuje také dvakrát více másla. Tohle je prostě pečivo pro boháče. Ucítíte…“

Někdo u vedlejšího stolu ji přeruší, aby se na něco zeptal. Kit Maxine něco zašeptá francouzsky do ucha, a když kývne, někam odkvačí.

„Na to vám můžu odpovědět!“

Maxine protáhne krásné rty do úsměvu a pak začne popisovat, jak se dělá těsto. Podezíravě zamžourám nejdřív na ni a potom na Kita.

Kitovi se občas stává – kdysi jsme to nazývali „nemocí“ –, že se do něho lidé úplně náhodou zamilovávají. Nikdy nevěděl, jak to dělá. Prostě se narodil s obličejem božského princátka a opravdovým, upřímným zájmem, s nímž přistupuje ke každému setkání. Pokoušet se s ním o nezávazný flirt je jako chtít se sluncem mluvit o počasí.

Pokud tedy mým prvním zážitkem v Paříži bude to, že se Maxine přímo před mojí pindíkovou brioškou zamiluje do Kita, asi skočím do Seiny.

Pokračujeme do šestého a sedmého obvodu, kde bereme útokem pekárny, cukrárny a čokoládovny. Moje palce skoro nestíhají ťukat poznámky do telefonu. V úzkém obchůdku s čokoládou lemovaném starožitnými automaty na cigarety nám Maxine rozdá papírové kornouty naplněné krémovou stoprocentní hořkou čokoládou. V elegantní pâtisserii, kterou vlastní proslulý francouzský šéfkuchař, mlsáme dorty hladké jako sklo. Mají různé příchutě a tvary – mango, lískový ořech, nejvíc mi ale chutná komplikovaný kousek s olivovým olejem ve tvaru zelené olivy.

Pokouším se soustředit na chuťové zážitky, jenže je těžké ignorovat, jak se Kit pohybuje po pařížských ulicích, jako by se v nich narodil. Jedna věc je s někým sdílet život a potom se přesunout do role diváka, a úplně jiná sledovat, jak žije svůj sen, kvůli němuž vás opustil. Kit tady chodí nakupovat jídlo, v pekárnách si vyzvedává chleba a plánuje oběd. Zatímco zbytek skupiny zírá na Eiffelovku, Kit zapadne do jedné z pâtisserií na kus řeči s panem vedoucím, jako by je pojilo staré kamarádství. Pokud se na tomhle dláždění někdy zastaví a vzpomene si na život se mnou, asi ho považuje za roztomile malebný. Milý a trochu trapný.

Naší předposlední zastávkou je obchod s makronkami. Sedíme na náměstí kolem fontány Saint-Sulpice, posíláme si mezi sebou sladké dobroty s příchutěmi, které svou velikostí přesahují jejich malý formát: banán s acaí, liči s malinou a růží, yuzu s wasabi a kandovaným grepem.

Prohlížím si kašnu a vymýšlím svatým v jejích výklencích nejrůznější jména: svatá Edna, pohoršená patronka vražednic, které zapíchly své ex čokoládovou lžičkou jen proto, že je založili do šuplíčku s cedulkou „roztomilá, ale nevýznamná epizoda“. Najednou někdo řekne: „Ty mi někoho hrozně připomínáš.“

Je to jedna z těch holek těsně po dvacítce, kterých jsem si všimla hned při nástupu do autobusu. Ta menší z nich má lesklé černé vlasy. Soudím, že ona a její kamarádka jsou něco jako cestovatelské influencerky.

„Nemyslím, že jsme se předtím potkaly,“ řeknu jí a ve skrytu duše doufám, že nemám na krku další lidi, kteří si mě hned zařadí do rodiny Flowerdayových.

„Ale ne, myslím, že se odněkud známe,“ řekne ta holka. „Nemíchala jsi náhodou drinky na Coachelle v Saguaru? Na té afterparty? Ten bar byl… v nějaké dodávce nebo tak něco?“

Překvapeně zamrkám. Opravdu jsem na tom večírku pracovala. Pokud můžu vypíchnout jednu vlastnost svého VW mikrobusu, s nímž jako s mobilním barem jezdím na volné noze po zakázkách, pak tu, že ho influenceři přímo zbožňují. Doufala jsem, že si mě některý z nich třeba zase objedná, ale nikdo si na mě ani nevzpomněl.

„Ty jsi tam byla?“

„Panebože, no jasně!“ Otočí se na kamarádku, sluníčkem vyšisovanou blondýnku v kraťoučké pletené vestě a kapsáčích. „Ko! Tak jsem měla pravdu!“

Blondýna přestane na chvilku scrollovat, aby si mě krátce změřila přes tenké obroučky brýlí.

„Namíchala jsi tu nejlepší bloody mary, kterou jsem v životě ochutnala,“ pronese úplně monotónně. „Doslova bych pro tebe vraždila.“

„Tohle je Dakota,“ ozve se ta první holka, „a já jsem zase Montana.“

Okamžitě se do nich zamiluju. Jsou už od začátku dvojité balení?

„Já jsem Theo.“

„Theo! Jsi vážně skvělá!“ zajásá Montana. „Kdo je tvůj obchodní partner? A můžu si ten mikrobus zarezervovat?“

„Ále, s barem jezdím jen já sama,“ odpovím, „a ten mikrobus je můj. Koupila jsem si ho z druhé ruky a trochu přestavěla.“

„Hustý,“ vydechne Montana. „Poslouchej, já vymetu kdejakou party s otevřeným barem, ale ty máš fakt talent. Ta margarita s krvavým pomerančem a papričkama? Ty bys měla míchat koktejly na narozkách Belly Hadid nebo tak někde. Proč už nejsi v L. A.?“

„Díky. Ty kráso,“ upřímně žasnu. „Je to jen taková bokovka. Svatby, večírky, po víkendech občas nějaký ten catering. Jinak jsem normálně zaměstnaná v jedné restauraci v Palm Springs.“

„Říkala jsem Dakotě, že…“

Přes Montanino rameno zachytím, jak se Kit vybavuje s Fabriziem. Jeho hlas se oddělí od šumu ostatních a letí mi rovnou k uším.

„… aspoň si to myslím,“ řekne.

„Jak to, že toho o francouzském pečivu tolik víš?“ zeptá se průvodce.

„Protože peču v jednom hotelu v prvním obvodu,“ odpoví Kit, „a společně s Maxine jsem absolvoval École Desjardins.“

„Aha! Takže ty se s Maxine znáš?“

„Dokonce velmi dobře. To já jsem jí řekl, že by se měla ucházet o místo průvodce, když se otevřelo. Možná to na sobě nedává tolik znát, ale tuhle práci miluje.“

„Konečně mám komu poděkovat za to, že k nám Maxine poslal,“ zaraduje se Fabrizio. „Ta holka je bohyně.“

„No že jo?“ V Kitově hlase zaslechnu úsměv. Tímhle tónem kdysi mluvil i o mně.

Hned si vzpomenu na dnešní ráno. Starosti, že se Maxine zamiluje do Kita, jsem si dělala úplně zbytečně, protože ti dva už se dávno milují. Jejich pohledy se pravděpodobně setkaly nad dortíkem a Maxine hned věděla, že se jí život změní na zlatý prach a kandované okvětní lístky. Teď její fialové vlasy asi ulpívají na Kitově sprchovém závěsu a…

„No jo, ale teď má domácí vězení,“ dokončí Montana, čímž mě probere z neveselých úvah a vtáhne zpět do konverzace.

„Promiň… Kdo?“

„Ten chlapík, který míchal Belle Hadid drinky na posledních narozeninách,“ řekne Montana. „Takže se teď rozhodně otevřelo volné místo. Mohla bych se zeptat kámošky, která zase zná někoho, kdo se přátelí s Bellou. Chceš?“

„Páni! To je od tebe vážně velkorysé!“ Trochu se ošívám, protože nevím, jak Montaně šetrně sdělit, že se celebritám raději vyhýbám, a přitom neprozradit proč. „Ale… co vlastně děláte? Příspěvky o cestování?“

Po cestě na další zastávku mi Montana vypráví, jak jí sponzoři platí za to, že na Bali ochutnává krabí nožky a v mezinárodních vodách se líbá s instruktory potápění. Je to skvělá holka, a navíc si myslí, že jsem stejně cool i já. Malinko zvednu bradu jako včera, když jsem v londýnské hospodě zaslechla, že je třeba vyměnit sud.

Po bulváru Saint-Germain se rozlévá světlo jako karamel a dává zazářit květům visícím z hedvábných baldachýnů kaváren. V čele skupiny kráčí ve slunečních paprscích barvy hnědého cukru v dokonalé souhře Kit s Maxine. On jí po cestě utrhne kvítek a hravě jí ho zasune do kapsy tašky jako překvapení, které Maxine objeví až později. I tohle je asi součástí koexistence s ex – muset se dívat, jak si zařídil život po boku někoho jiného. Přihlížet, jak si našel lásku ve městě, které vám samotným bylo příliš velké.

Možná nejsem zamilovaná do Paříže, ale taky nejsem žádná nevýznamná historka v pozadí. Rozeznám rakouský ryzlink od australského jen podle vůně. Koupila jsem nepojízdný mikrobus a udělala z něho bar. Míchám tu nejlepší bloody mary v celé Kalifornii – tedy až na toho chlapíka s vězeňským náramkem na kotníku.

Paříž mě nepřinutí cítit se jako někdo, na kom nezáleží. A ani Kit ne. Teď už ne.

Na tradiční večeři o sedmi chodech zajdeme do sklepní restaurace nedaleko Eiffelovky, z dosahu davů turistů. Interiér tvoří kůže, samet a vyzrálé dřevo, olejové malby a zažloutlé fotky v barokních rámech odrážejí zaprášené světlo lustrů a v dusném povětří visí vůně másla a majoránky. Je to přesně takový lokál, v němž by se sám Tony Bourdain usadil s láhví burgundského a krabičkou červených marlborek. Po všem tom dopoledním pečivu jsem se bála, že už v životě nedokážu pozřít ani sousto, ale najednou mám hlad jako vlk.

Vzadu nám k sobě srazili stoly tak, aby vznikly dva dlouhé pro patnáct lidí. Na Fabriziovo naléhání se k nám připojila i Maxine a z nějakého krutého rozmaru cukrářských bohů se vmáčkla přímo vedle mě. Kit sebou plácne na židli o kousek dál na protější straně stolu a hned se zanoří do rozhovoru se zrzavým Calumem.

Když máte za rodiče filmové producenty a režiséry a za kmotra vám šel Russell Crowe, těžko pak potkáte někoho, z koho máte respekt. Jenže z Maxine… z Maxine s parfémem s vůní mechu a orchidejí a nekonečně kamennou tváří mám opravdu vítr. Sedíme vedle sebe, ale ona se tváří, jako by mě snad ani neviděla. Jen si v naleštěném bříšku polévkové lžíce prohlíží svoje vlasy.

Ještě dobře, že jsem vyrostla pod jednou střechou se Sloane Flowerdayovou. Mojí mladší sestře bylo teprve dvanáct, když poslala scénáristovi tak drsné poznámky k textu, že si ten ubožák sbalil kufry a odjel z L. A. Z ledových královen s drahou manikúrou se nehroutím.

„Ahoj,“ pozdravím Maxine, „já jsem Theo.“

„Ano, já vím.“ Konečně se na mě otočí. Její tón neprozrazuje vůbec nic.

„Jasně. Slyšela jsem, že jsi s Kitem chodila do cukrářské školy.“

„Přesně tak.“

„To je fakt super,“ zašvitořím. „Jak jste se potkali?“

„V úvodu do výroby dacquoise.“

Vůbec mi nepomáhá. Opřu se loktem o stůl a bradu si položím na sevřenou pěst.

„Vidím, že jsi ráno při výkladu dávala pozor.“