Andrew Lawler

Co skrývá Jeruzalém

Pohřbená historie nejvíce znesvářeného města světa

Z anglického originálu Under Jerusalem. The Buried History

of the World’s Most Contested City, vydaného

nakladatelstvím Doubleday v New Yorku v roce 2021,

přeložil Martin Pokorný.

Vydal Maraton, nakladatelství, s. r. o.,

Hartigova 1107/54, 130 00 Praha 3,

v roce 2023 jako svou 33. publikaci.

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová ml.

Jazyková korektura Karolina Kadlecová.

Návrh obálky Eliška Fenclová.

Sazba Adam Lederer (ProAL).

E-knihu vydal Maraton, nakladatelství, s. r. o.,

Hartigova 1107/54, 130 00 Praha 3,

maraton@emaraton.cz, www.emaraton.cz,

v roce 2023 jako svou 33. publikaci.

Elektronické vydání první.

ISBN 978-80-88411-22-2

Copyright © 2021 by Andrew Lawler

This edition published by arrangement with Doubleday, 

an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House LLC.

Czech edition © Maraton, 2023

Translation © Martin Pokorný, 2023

facebook.com/Nakladatelstvi.Maraton

instagram.com/Nakladatelstvi_Maraton

JoAnn Clayton-Townsendové

1935–2020

Duše má v boji neustane,

meč budu třímat v dlani,

dokud nezbudujem Jeruzalém

na svěží anglické stráni.

– William Blake

Kdo kdy spatřil obnažený Jeruzalém?

Ani archeologové ne;

Jeruzalém se nikdy zcela nesvlékne,

neb přes chatrná obydlí stále staví nová.

– Jehuda Amichaj

Snad z matně nasvíceného kamene se války zažíhají?

– Mahmúd Darwíš

Chronologický přehled

asi 3000 př. n. l. U vyvěrajícího pramene vznikají první jeruzalémská obydlí a skalní hroby.

asi 1700 př. n. l. Kolem pramene je zbudováno masivní kamenné opevnění, nádrže a kanály.

asi 950 př. n. l. Jebúsejce v Jeruzalémě porazí Izraelité a město se stává hlavním městem Judeje.

586 př. n. l. Po období blahobytu je Jeruzalém včetně Chrámu přisuzovaného Šalomounovi vypleněn babylónským vojskem.

516 př. n. l. Pod perskou nadvládou je Chrám zbudován znovu, avšak obnova Jeruzaléma postupuje pomalu.

332 př. n. l. Město obsazené vojskem Alexandra Velikého se ocitá pod helénistickou nadvládou.

141 př. n. l. Judejci vyhánějí vojenskou posádku seleukovské říše a začíná místní vláda Hasmonejců.

63 př. n. l. Město dobývá římský vojevůdce Pompeius, čímž zahajuje římskou nadvládu.

37 př. n. l. Herodes Veliký s pomocí Říma vyhání parthské útočníky a zajišťuje si trůn.

20 př. n. l. Herodes zahajuje velkolepou renovaci chrámového komplexu.

asi 34 n. l. Za vlády římského guvernéra Piláta Pontského je ukřižován Ježíš.

66 n. l. Nepokoje v Judeji podnítí protiřímskou vzpouru a Jeruzalém upadá do občanské války.

70 n. l. Římské vojsko dobývá a pustoší Jeruzalém.

130 n. l. Římský císař Hadrián rekonstruuje Jeruzalém a stanovuje pro něj nový název Aelia Capitolina.

335 n. l. Dochází k vysvěcení chrámu Božího hrobu, zbudovaného na příkaz římského císaře Konstantina Velikého.

637 n. l. Po krátké perské okupaci je město (nyní zvané Aelia) dobyto muslimskými vojsky.

691 n. l. Za vlády Umajjovců je na rozbořené městské akropoli zbudován Skalní dóm; záhy poté je dokončena nedaleká mešita al-Aksá.

1099 n. l. Na naléhání papeže Urbana II. evropští křižáci dobudou Jeruzalém.

1187 n. l. Zakladatel ajjúbovské dynastie Saladin křižáky porazí a město, nyní nazývané al-Kuds, navrátí pod muslimskou nadvládu.

1260 n. l. Po mongolských nájezdech se vlády ve městě ujímají egyptští mamlúkové.

1516 n. l. Turecky mluvící Osmané začleňují Jeruzalém do rozpínajícího se impéria s centrem v Istanbulu.

1530–1540 n. l. Sulejman I. Nádherný nechává znovu zbudovat městské hradby a u západní hradby akropole vytváří nádvoří.

1831 n. l. Jeruzalém je dobyt egyptskými vojsky Muhammada Alího Paši; návštěvníci z Evropy jsou vítáni.

1838 n. l. Británie jmenuje v Jeruzalémě prvního zahraničního konzula; do města přijíždí Edward Robinson a zahajuje první pokus o biblický průzkum.

1840 n. l. Jeruzalém je dobyt Osmany; ti povolují otevření dalších konzulátů.

1863 n. l. Louis Félicien Joseph Caignart de Saulcy řídí ve městě první archeologické vykopávky, čímž vyvolá pobouření Židů.

1865 n. l. V Londýně vzniká Fond pro průzkum Palestiny; Charles Wilson dokončuje zeměměřičský průzkum města.

1867 n. l. Charles Warren zahajuje podzemní vykopávky; se skupinou amerických turistů město navštíví Mark Twain.

1883 n. l. S podporou Ruska provádí Conrad Schick vykopávky v Božím hrobě, aby potvrdil pravost místa.

1897 n. l. Vykopávky, jež řídí Frederick J. Bliss, odhalují Město Davidovo.

1911 n. l. Snaha Montagu Brownlow Parkera najít pod Skalním dómem archu úmluvy vyvolává nepokoje.

1913 n. l. V předvečer první světové války hledá Raymond Weill archu úmluvy a Davidův hrob.

1917 n. l. Britské oddíly pod velením generála Edmunda Allenbyho vyhánějí z Jeruzaléma Osmany.

1929 n. l. Napětí u Zdi nářků / Al-Burákovy zdi vyvolává židovsko-arabské nepokoje.

1935 n. l. V období sílící židovské imigrace propuká arabská vzpoura proti britské nadvládě v Palestině.

1948 n. l. Britové se stahují ze země, vzniká Stát Izrael a mezi Araby a novým státem propuká válka; během bojů je poškozena Židovská čtvrť.

1949 n. l. Poškozené město je rozděleno mezi Jordánsko a Izrael, který vyhlásí Západní Jeruzalém za své hlavní město.

1967 n. l. Během šestidenní války Izrael dobývá Východní Jeruzalém a následně srovná Maghrebskou čtvrť se zemí.

1968 n. l. U Chrámové hory, v Židovské čtvrti a tajně i u Západní zdi začínají izraelské vykopávky.

1981 n. l. Vykopávky vedené Jigalem Šilochem podnítí židovské nepokoje; rabi Jehuda Getz hledá archu úmluvy pod Chrámovou horou.

1987 n. l. Propuká první palestinská intifáda; tunel u Západní zdi je skoro hotov.

1993 n. l. Po nástupu prezidenta Billa Clintona do funkce se v Oslu rozbíhají izraelsko-palestinské mírové rozhovory.

1996 n. l. Zpřístupnění tunelu u Západní zdi vyvolá násilnosti a dojde ke ztrátám na životech; Ronny Reich s Elim Šukronem zahajují vykopávky Silvanu / Města Davidova.

1999 n. l. Palestinské vykopávky pod Chrámovou horou / Vznešenou svatyní způsobí pobouření Židů.

2001 n. l. Izraelsko-palestinské mírové rozhovory končí fiaskem; začíná druhá intifáda.

2005 n. l. Vykopávky Ejlat Mazarové mají odkrýt palác krále Davida; Reich a Šukron zahajují nový výkop pod Silvanem / Městem Davidovým.

2013 n. l. Joe Uziel obnovuje výkop tunelu pod Silvanem / Městem Davidovým.

2018 n. l. Americké velvyslanectví se stěhuje z Tel Avivu do Jeruzaléma.

2019 n. l. Nadace Město Davidovo zpřístupňuje tunel „Poutní cesty“; Francie čelí žalobě kvůli Hrobce králů.

2021 n. l. Jeruzalém je zmítán střety mezi izraelskými silami a Palestinci.

Slovo úvodem

„Psát o Jeruzalémě bylo vyčerpávající – vždyť na každém slově záleží,“ povzdychl si historik Simon Sebag Montefiore. Součástí tohoto náročného úkolu je i otázka, jaká slova volit. Na jedné jediné zastávce městské hromadné dopravy hlásič oznamuje, že cestující dorazil k hebrejské Šekemské bráně, arabské bráně Sloupu a anglické Damašské bráně. Volba pojmenování vypovídá stejně silně o místě i mluvčím.

Přidělování jmen, popsané v biblické knize Genesis, je samozřejmě vrcholem moci. Většina zde zvolených pojmenování se až na několik výjimek drží obvyklého západního úzu. Když o jeruzalémské akropoli mluvím ze židovského hlediska, užívám překlad Chrámová hora, a když z hlediska muslimů, nazývám ji Vznešenou svatyní; v přímých citátech se ovšem mohou objevit arabské názvy Haram aš-Šaríf či al-Aksá. Hrob, který tradice přisuzuje Ježíšovi, se podle východních křesťanů nachází v kostele Vzkříšení, avšak já užívám název Boží hrob. Také transkripce arabských a hebrejských vlastních jmen uvádím v nejtypičtější moderní podobě: korán (ne Qurán), Benjamin (ne Binjamin).

Ve městě vypjaté politické ostražitosti je nutné pečlivě dbát i na velká písmena. Západní zeď uvádím s velkým písmenem v židovském kontextu po roce 1967, jinak s malým. Řídím se též mezinárodní konvencí a píšu s velkým písmenem Východní Jeruzalém jakožto jméno sektoru okupovaného dříve Jordánskem a dnes Izraelem, přestože Izrael již hranici z roku 1948 mezi východním a západním sektorem neuznává.

Termíny „bible“ a „biblický“ mohou podle kontextu označovat hebrejský i křesťanský text (a oba se samozřejmě vyskytují v mnoha různých verzích).

Tato kniha sleduje příběhy archeologů činných v Jeruzalémě a většinu postav proto tvoří křesťané a Židé. V tom se (jak alespoň doufám) neodrážejí žádné osobní předsudky, nýbrž strohý fakt, že palestinští Arabové – z důvodů, které si objasníme – v porovnání s Evropany, Američany a židovskými Izraelci prováděli za posledních sto padesát let vykopávky jen vzácně. To nijak nesnižuje úlohu Arabů – a v menší míře Židů – při manuálních výkopech a též při protestech proti vykopávkám považovaným za neuctivé, šovinistické či přímo svatokrádežné.

Konečně pak existuje mnoho jmen i pro samo město a v každém se odráží jiná doba či kultura. Z pohledu starověkých Kanaánců a Egypťanů se jednalo o Uršalim, čímž se možná mínilo město Šalemovo, kanaánského boha soumraku. Z pohledu starověkých Judejců se jednalo o Jerušalajem, Jerušalajim, Jebús či Město Davidovo; židovská bible uvádí pojmenování města ve více než sedmdesáti variantách. Z pohledu starověkých Řeků a Římanů šlo o město Jerúsal či Hierosolyma.

Po římském drancování ve 2. století n. l. císař Hadrián sloučil vlastní rodové jméno s odkazem na římského boha Jupitera Kapitolského a přebudované město nazval Aelia Capitolina. Byzantinci to zkrátili na Aelia, zatímco středověcí křesťané obnovili starší název a ten se nakonec začal přepisovat „Jeruzalém“. První muslimové používali názvy Ilja a Bejt al-Makdis čili „Svatý dům“ a později al-Kuds, „Svaté místo“; Arabové takto označují město dodnes.

I v tomto bodě se držím západního úzu a používám označení Jeruzalém.

Předmluva

Zřím naráz minulost, současnost i budoucnost.

– William Blake

Jeruzalém, svaté město tří náboženství, uctívané více než polovinou lidstva na zeměkouli, vyvolává působivé představy nebes. Podle křesťanů se odtud Ježíš vznesl do nebes a mnozí věří, že ho v tom následovala jeho matka Marie. Podle dvou miliard muslimů odtud přes sedmero nebes vystoupal Muhammad při mystické noční cestě. Židovský folklor sem umisťuje žebřík plný andělů, který se v Jákobově snu pozvedl k nebi. A podle mnoha tradic se z oblaků nad tímto městem na konci všeho času snese Boží soud.

„Jeruzalém je branou do nebes, v tom se shodují všechny národy světa,“ napsal ve 12. století ve Španělsku židovský básník a učenec Juda ha-Levi. O století později muslimský autor Burhán al-Dín al-Fazárí zaznamenal, že „na Jeruzalém se noc co noc snášejí andělé“.

Zároveň v sobě však Svaté město přechovává utajenou podzemní duši. Pod terénem se prostírá labyrint trojrozměrné časové schránky, jež zaznamenává pět tisíc let rušného blahobytu, brutálního válčení a pozoruhodného náboženského novátorství, jež proměnilo běh lidských dějin. Jeden současný izraelský básník přirovnal Jeruzalém k pozemské Atlantidě, v níž je vše „ponořené a pohroužené“.

Ten postřeh je stejnou měrou básnický i geologický. Pro krajinu kolem Jeruzaléma je určující voda a kámen. V éře dinosaurů byl celý Blízký východ pokryt mělkým mořem. Když pak mořské organismy, které vodstvo obývaly, zahynuly a usadily se na dně, jejich hmota nakonec ztuhla ve vápenec. Každý kvádr proslulého jeruzalémského stavebního materiálu je vlastně zatvrdlým hřbitovem.

Čtyřicet milionů let překrývání a vyzvedávání ve spojení s vytrvalým čúrkem vody proudícím po svazích a prosakujícím do podzemí vytvořilo na povrchu hrbolaté kopce Judeje a vespod spletitý svět škvír, zlomů a slují. Jedna tato říčka nakonec vyrazila z úbočí strmého kamenitého hřebene a utvořila tajuplně pulzující, avšak spolehlivý pramen. Tento vodní zdroj sem přitahoval usedlíky už od dob, kdy sousední Egypťané a Mezopotámci někdy před pěti tisíci lety stavěli první města a zapisovali první příběhy.

Dalším lákadlem byl místní kámen s jeho takřka magickými vlastnostmi: ačkoli je při vytěžení měkký, na vzduchu ztuhne a v šikmých paprscích končícího dne získává medový odstín. Kromě lomů místní obyvatelé vykopávali též podzemní chodby k odvádění vody a odpadu. Současně s tím, jak se město nad povrchem zvedalo, též hloubilo terén, zapouštělo do něj nádrže, kladlo základy a vykopávalo hroby.

Nadzemní Jeruzalém během tisíciletí vzkvétal a zmíral a jeho hradby se s kolísáním osudu rozšiřovaly, zmenšovaly i úplně mizely. Podzemní teritorium se však zcela neúprosně rozpínalo. Zemětřesení či vpád útočníků mohly k podzemním břehům zničehonic svrhnout celé čtvrti, ale hlavní nárůst pocházel ze všedního městského počínání: přízemí zaplněné odpadky se měnilo v suterén, někdejší vodní nádrž začala sloužit jako septik.

„Jeruzalém se,“ jak napsal britský autor Colin Thubron, „pozvedá na masakru vlastních staletí, na množství vrstev zkázy a každodenního odpadu. Epochu po epoše se toto město rozrůstá i pohřbívá.“

Stejně jako se ze schránek mořských organismů tvořil vápenec, také sled lidských pokolení utvářel nové vrstvy. Na rozdíl od nedalekého starověkého Jericha však Jeruzalém nepatří mezi opuštěná města, jakými je Blízký východ poset: sídla, jež za sebou zanechala návrší připomínající vrstvené dorty, na kterých je staré úhledně srovnáno pod novým. Neustálá lidská činnost zde stopy minulosti promísila, takže se římský sloup dočkal využití v byzantském kostele a kvádry otesané židovskými kameníky přede dvěma tisíci lety mohou zdobit středověkou mešitu. Jeruzalém je starobylá skládačka, která se uspořádává stále jinak a nově – stejně jako náboženství, která zde vyrašila.

Nedostatek dřeva na holých svazích utvářel i rozrůstající se podzemí. Architekti, kteří neměli po ruce laciné pevné trámoví, se záhy naučili překlenout i značné vzdálenosti pomocí kamenných kleneb a kupolí. „Nejhomolovitější město na světě,“ prohlásil cestující reportér Mark Twain, když se tu roku 1867 ocitl s jednou z historicky prvních skupin amerických turistů. „Vypadá, jako by bylo od středu až po obvod zastřešeno obrácenými šálky.“

Podstatná část města proto spočinula na opoře neviditelných oblouků. „Staré indické přísloví říká, že oblouk nikdy nespí,“ podotkl britský archeolog Charles Warren, jenž tu zahájil vykopávky v roce Twainovy návštěvy. „A jelikož je Jeruzalém soustavou oblouků (neboť každý dům tu je vystavěn z klenutých místností), lze tvrdit, že Svaté město nikdy nespí.“

Jeruzalém sedí stále vratčeji na posloupnosti trosek, budovaných oblouk po oblouku, nořících se do kalu a současně se zvolna vršících k nebi.

———

Už sto šedesát let – od té chvíle, kdy jeden francouzský průzkumník násilím pronikl do starověké židovské hrobky – podněcuje toto podzemní království k nepokojům, hrozí zažehnutím regionální války a udržuje celý svět v napětí.

Stačilo málo a dobrodruzi pátrající po arše úmluvy mohli roku 1911 uvrhnout do chaosu dvě velké říše. O šedesát let později zcela shodný důvod otřásl Blízkým východem. Když pak jeruzalémský primátor v roce 1996 zpřístupnil nový východ z tunelu podél Západní zdi, přišlo o život přes dvě stě lidí. Pět let nato způsobil zarputilý spor o vládu nad jeruzalémským podzemním teritoriem zhroucení mírových rozhovorů mezi Palestinci a Izraelci.

Slovy amerického historika Jamese Carrolla, Jeruzalém „rozněcuje v lidském srdci žár, prudkou horečku fanatismu a upřímné víry, jež jsou zapsány do DNA západní civilizace“. Bádání, jež už více než jedno a půl století probíhá pod jeho ulicemi, sehrálo klíčovou roli ve zrodu současného konfliktního města.

Tato kniha zachycuje honbu za minulostí Svatého města, provozovanou zvláštní pestrou směsicí lovců pokladů, učených duchovních, náboženských extremistů i světských archeologů. Hledali přitom mnohé: archu úmluvy, palác krále Davida i poklad krále Šalomouna, ale též všední starověké pozůstatky, jež by něco prozradily o tehdejším každodenním životě. Svou činností napomohli rozmachu sionismu, zrodu Státu Izrael a podrytí snah o zajištění míru mezi dvěma znesvářenými národy. Vykopávky hledající minulost neustále mění i jeruzalémskou budoucnost.

Přestože však touha po vykopávkách podnítila násilí a boje, možná též paradoxně nabídne i způsob, jak rozptýlit to zaryté kmenové záští, jež už tak dlouho brání pozemskému městu v nadějích na nebeskou harmonii.

———

Twain a Warren náleželi k předvoji poutníků nového typu v nejstarším turistickém městě na světě. Jeruzalém sice leží mimo významné obchodní cesty a postrádá úrodné zázemí, nicméně odedávna vítá zbožné věřící, dychtící pomodlit se v tisícovkách místních svatyní a hrobek, kteří potřebují nasytit, ubytovat a koupit si něco na památku. Hlavním zdrojem obživy v Jeruzalémě byla a je víra.

V té době, kdy místními ulicemi za zvuku lyr, kastanět, činelů a bubínků tančící král údajně dopravil pozlacenou archu s desaterem přikázání, už město existovalo tisíc let. Podle biblického vyprávění Davidův smělý čin poskytl hlavní cennost pro Chrám – později rozbořený, obnovený a podruhé rozbořený –, jenž korunoval městskou akropoli a lákal prosebníky zdaleka i zblízka.

Zhruba dvanáct století poté římská císařovna Helena vyhlásila, že nalezla skalisko, na němž byl ukřižován Ježíš, kříž, na němž Spasitel visel, a hrob, do něhož byl uložen. Těmito objevy – učiněnými půl kilometru od Chrámové hory – se příslušná lokalita proměnila v nejsvětější místo křesťanstva. Skoro čtyři sta let nato muslimský chalífa nařídil vybudovat na jiném skalisku – tentokrát na rozbořené městské akropoli – jiný skvostný chrám, aby tak vyznačil místo, odkud se údajně vznesl k nebi prorok Muhammad. A své kouzlo prokázala i pouhá vzpomínka na svaté místo; Židé do města odedávna přicházejí naříkat nad zaniklým Chrámem, který kdysi stával na témže svatém prostranství.

Poutníci směřující do Jeruzaléma přicházeli ze všech koutů světa a přinášeli si s sebou rozmanité jazyky a tradice, nicméně až do 19. století takřka všichni sledovali stejný cíl: pomodlit se na místě považovaném za živoucí spojnici s Bohem. Západní návštěvníci jako Twain a Warren byli jiní. Jejich cílem už nebyla modlitba, nýbrž nalezení zašlého Jeruzaléma – a tato jejich uctivá pouť měla pronikavě a mnohdy i násilně poznamenat budoucnost města.

Očarováni schopností Jeruzaléma „roznítit v lidském srdci žár“ snadno zapomínáme, že Západ na toto pozemské město na více než pět set let takřka zapomněl. Tento stav započal poté, co arabští válečníci v roce 1291 vyhnali z Jeruzalémského království poslední evropské křižáky – pestrou směsici feudálních rytířů, dobrodruhů a zbožných křesťanských poutníků – a ukončili tím takřka dvě stě let jejich nadvlády ve Svaté zemi.

Od té chvíle se dlouhá pouť na východ, nutně náročná a drahá, stala též nebezpečnější. Politické zvraty a vzpomínky Arabů na brutalitu křižáků způsobovaly, že vyjma několika mnichů a dobrodruhů byli západoevropští křesťané v Jeruzalémě vzácností. Středověcí kartografové ho sice nadále umisťovali do středu světa, avšak v Evropě začalo skutečné hmotné město ustupovat ve prospěch metafory lidské touhy po splynutí nebe a země.

Koncem roku 1516 osmanské pušky a děla triumfovaly nad šavlemi a kopími arabské kavalerie a Jeruzalém se včlenil do rychle se rozpínajícího impéria, jemuž z Istanbulu vládli turecky mluvící muslimové. Necelý rok nato uvedl katolický mnich ve vzdáleném německém městě do chodu události, jež vyústily v protestantskou reformaci.

Vítězství Osmanů i Lutherova vzpoura proti katolické církvi podstatně přispěly k tomu, že se Jeruzalém pro západní smýšlení měnil z města v pouhý symbol. Osmané strávili následující století bojem s katolickým Španělskem a jeho spojenci o nadvládu nad Středozemním mořem, což přerušilo poutní trasy. A mezi protestanty, jejichž počet neustále rostl, vyšly náboženské pouti (stejně jako ostatky a odpustky) rychle z módy.

„Vyhlasme na Sijónu slovo Boží,“ prohlásil anglický puritán William Bradford, když roku 1620 vystupoval z lodi Mayflower. Nepřistál však v Palestině, nýbrž na severoamerickém pobřeží. „Jeruzalém byl, Nová Anglie jest,“ vyjádřil to výstižně reverend Samuel Wakeman v roce 1685. Namísto dobývání Starého světa protestanti usilovali o zbudování Nového Jeruzaléma v Novém světě. Na severoamerických mapách bujně rašila místa nazvaná Zion, Mount Zion či Jerusalem.

Slovy historika: „Puritáni neměli důvod navštěvovat Svatou zemi; vzali si Palestinu s sebou.“

Týž nedostatek zápalu pro reálně stojící osmanské město vládl mezi evropskými Židy. Talmud sice židovský lid vyzýval, ať nezapomíná na Jeruzalém, avšak až do 19. století sem přijížděl málokdo, natož aby se tu chtěl usadit. Když křesťanští panovníci Ferdinand a Isabela v roce 1492 vyhnali Židy ze Španělska, přestěhovalo se jich do kypícího Říma či Istanbulu daleko víc než do odlehlého Svatého města. Dokonce i menší Safed na sever od Jeruzaléma přilákal více židovských učenců než Jeruzalém.

Západní okouzlení Jeruzalémem procitlo až v roce 1831, když pokrokový režim v Egyptě nakrátko dobyl Jeruzalém z osmanských rukou. Noví vládcové rozvolnili omezení platná pro nemuslimy a zvali k návštěvě zahraniční Židy a křesťany včetně protestantských misionářů. Britská vláda z obav ze sílícího ruského vlivu v regionu tohoto uvolnění využila a roku 1838 v Jeruzalémě jmenovala prvního konzula cizí mocnosti. Téhož roku do města z Nové Anglie dorazil teolog a filolog Edward Robinson. „Poslušen pobídky shůry“ se snažil skloubit Písmo s vědou a často je označován za zakladatele biblické archeologie.

Robinsonovým novátorským cílem bylo zmapovat biblický Jeruzalém, přičemž mu Písmo svaté mělo sloužit za průvodce a dalekohled s kompasem za průzkumnické nástroje. Brodil se podzemními tunely a zkoumal vyčnívající kameny podél místa, jež Židé označovali za Chrámovou horu a muslimové za Vznešenou svatyni. „Nepochybně tu nacházíme pozůstatky židovského starověku, sestávající z podstatné části západní zdi starověkého chrámového okrsku,“ napsal.

Jeho domněnky roznítily fantazii dalších západních návštěvníků. Robinsonův pobyt se časově kryl s obdobím evangelického oživení ve Velké Británii, Kanadě a USA, označovaným za „druhé velké probuzení“ a vedeným vírou, že se Ježíš záhy navrátí. Miliony křesťanů strhlo zbožné zanícení, jež v Jeruzalémě spatřovalo hlavní dějiště nadcházejícího dramatu konce světa; mnozí přitom věřili, že spouštěčem bude stěhování Židů na biblické území.

Z pohledu těchto protestantských evangelikálů byli Židé nutnými nástroji vykoupení. Tento názor se přitom neodlučně pojil se zarytým antisemitismem: ihned po návratu do dávné vlasti Židé odvrhnou své zastaralé a scestné představy, přijmou Ježíše za Spasitele a uvedou do chodu kola posledního soudu. Sedmý hrabě ze Shaftesbury a přední britský evangelikál Anthony Ashley Cooper podle výkladu Barbary Tuchmanové nepovažoval Židy „za národ, nýbrž za hromadný blud“ čekající na nápravu. V červenci 1840 napsal, že se „vše zdá zralé pro jejich návrat do Palestiny“.

Čtvrt roku nato britské loďstvo ostřelovalo středomořské pobřeží a vyhnalo Egypťany z oblasti. Osmanský sultán následně Evropanům povolil otevřít v Jeruzalémě konzuláty podporující sílící proud návštěvníků a poutníků z těchto zemí. Rusko, Velká Británie a Prusko v témže období pohltily množství afrických a asijských národů a teritorií. Osmanská území představovala nejvýše ceněnou koloniální trofej 19. století – a v jejich středu ležel Jeruzalém.

Současně s tímto náboženským a politickým vývojem Evropu a Severní Ameriku zachvacovaly radikální vědecké názory. Téhož měsíce, kdy Egypťané dobyli Jeruzalém, se mladý přírodovědec Charles Darwin vypravil na palubě HMS Beagle na cestu kolem světa. S sebou si vzal první svazek spisu britského geologa Charlese Lyella, zpochybňujícího biblické tvrzení, že svět je starý šest tisíc let a Noemova potopa pokryla celou planetu. Na základě své lodní výpravy Darwin zformuloval teorii biologické evoluce, jež byla s biblickým líčením počátků lidstva neslučitelná.

Nahlodávat dlouho nezpochybňovaná mínění začal též nový vědecký obor: archeologie. Při vykopávkách na Blízkém východě byly odhaleny starověké civilizace, u nichž se zdálo, že předcházejí biblickým patriarchům, a podařilo se rozluštit a přeložit hliněné tabulky se známými příběhy, například o potopě světa. To vše vybízelo ke kacířskému dojmu, že autoři bible opisovali ze starších pramenů. Zbožní a konzervativní učenci, jako byl Robinson, však hodlali vědeckých nástrojů využít k potírání náboženské skepse amerických a evropských akademiků, která se rychle šířila i u laické veřejnosti.

V polovině 19. století křesťanský misionář ze státu Virginia slyšel „jeruzalémské obyvatele vyprávět o podivuhodných podzemních průchodech, štolách a síních“. Jakýsi osmanský úředník mu vysvětlil, že „starověký Jeruzalém byl zbudován několik vrstev pod povrchem nynějšího města a bylo by zajímavé probádat skvostné podzemní pozůstatky krásných paláců krále Davida, Šalomouna a různých dalších panovníků dřívějších dob – jen kdyby si k nim bylo možné zjednat přístup“.

Nález těchto pozůstatků by se ovšem neomezoval na potvrzení biblických zpráv a zadržení náporu pochybností o bibli; objevitel by si díky nim též mohl zajistit bohatství a slávu. Ze starobylých textů a neumlkajících legend vyplývalo, že se v hlubinách Jeruzaléma nadále skrývají hromady zlata, stříbra a drahých kamenů – včetně archy úmluvy a dalších proslulých předmětů. Tyto dva navzájem provázané sny o duchovně významných objevech, jež současně přinesou hmotné bohatství, živí jeruzalémské vykopávky až do 21. století.

První oficiální archeologická výprava dorazila do Jeruzaléma až na podzim 1863, několik měsíců po Robinsonově smrti. Vykopávky vedené bývalým důstojníkem francouzského dělostřelectva, senátorem a věřícím katolíkem vyvolaly celosvětovou senzaci a mezinárodní skandál. Jeho vzor následovali Britové, Němci, Rusové i Američané. Rozeběhl se závod o odkrytí biblického Jeruzaléma; Svaté město se z pietní metafory proměnilo ve fascinující cíl, jenž slibuje dobrodružství duchovní i pozemské.

„Žádné místo netoužím spatřit tolik jako Jeruzalém,“ sdělil Lincoln své ženě rok poté, co ve městě proběhly první vykopávky, a jen několik okamžiků předtím, než ho na Velký pátek 1865 smrtelně ranil výstřel atentátníka.

———

První pohled na město, který by Lincoln při vytoužené cestě zažil, často srazil na kolena i cyniky a skeptiky. „Vskutku to byl Jeruzalém,“ líčil irský spisovatel Eliot Warburton v 19. století okamžik, kdy poprvé uviděl vzdálené kupole a věže. „A i kdyby před námi Svaté město stanulo v nejskvostnějších dnech krásy a slávy, nemohlo by vyvolat hlubší pohnutí a nemohli bychom na ně zírat uchváceněji či s prudším zájmem.“

Za branou však návštěvníky přivítalo bludiště spletitých uliček, strmých schodišť a hrbolaté dlažby, na níž se pach česneku a koření mísil s ostrým zápachem zvířecích i lidských exkrementů – a to vše obepínaly hradby vytyčující plochu odpovídající pouhé čtvrtině newyorského Central Parku. Jeruzalém byl v podstatě středověké arabské město; k sídlu židovských proroků a k palácům, jak je líčil výklad v nedělní škole, měl daleko.

Po nadšené extázi tak nevyhnutelně následovalo zklamání či přímo zhnusení. „Jak je to celé falešné!“ zvolal při své návštěvě v roce 1850 francouzský romanopisec Gustave Flaubert. „Jak primitivně pomalované, jak lacině vyhlížející, jak nablýskané, připravené k využívání, k propagandě a k nabízení zboží! Svaté město tří náboženství zahnívá nudou, skleslostí a zanedbaností.“

Sedm let nato zklamaný Herman Melville shledal, že „celé to město je šedé a hledí na tebe jak studené šedé oko chladného starce“. Deset let poté popsal Mark Twain pocit hraničící s pohrdáním, když svůj dojem shrnul slovy: „Cáry, chudoba a špína.“ „Jeruzalém je truchlivý, úmorný a bez života.“ Ač ve své době patřil k nejprogresivněji smýšlejícím Američanům, obyvatelstvo Svaté země odsoudil coby „tupé, zpustlé, pověrčivé, špinavé, zavšivené, zlodějské pobudy“ a pamětihodně dodal: „Kristus tu byl jedinkrát a nikdy víc.“

V těchto tvrdých soudech z per bystrých autorů se odráží cosi podstatnějšího než jen odpor k prašnému městu, v němž nefunguje kanalizace, pouliční osvětlení ani noční život. Neodpustitelný hřích Jeruzaléma spočíval v tom, že nedokázal plnit přidělenou bájnou roli svatého sídla moudrých králů, asketických proroků a kněží v dlouhých rouchách věnujících se zvířecím obětem. Rozhodně nepůsobil dojmem vhodného dějiště Spasitelova druhého příchodu či posledního soudu.

V cestovním průvodci z roku 1876 se německý nakladatel Karl Baedeker pokusil turisty na toto nevyhnutelné zklamání připravit. „Zprvu se zdá, že ze starověkého města hor Sijón a Mórija, z proslulé metropole židovské říše nezbylo mnoho; a vskutku z něj v úzkých, křivolakých, špatně vydlážděných a špinavých uličkách novodobého města objevíme pramálo.“

Zvláštním důsledkem tohoto mínění bylo, že se skutečné město jevilo jako překážka náboženské inspirace, a ne jako její zdroj. Zatímco dřívější tradiční poutníci se obraceli k živoucímu městu, plnému starobylých svatostánků, noví evropští a američtí příchozí se zajímali hlavně o věci již mrtvé a pohřbené. Pohled, který se nabízel na povrchu, Melvilla odpuzoval, lákaly ho však „vrstvy měst pohřbených pod nynějším Jeruzalémem“. Baedeker objasňoval, že „jedině trpělivé pronikání pod moderní příkrov odpadků a prohnilosti, jež obestírají svatá místa“, cestovatelům umožní dospět ke „starověkému Jeruzalému“.

Cílem typického evropského turisty koneckonců nebylo navštívit reálné osmanské sídlo, arabsky zvané al-Kuds čili „Svaté“, nýbrž (slovy historika Isama Nasara) nalézt „nadčasové místo, na němž se vzdor uplynulým staletím nadále odehrávají události biblické minulosti“ – „jako by cesta do tohoto města byla cestou do minulosti“. Vše na povrchu proto bylo možné zavrhnout coby padělek a dlouhodobé obyvatele města – muslimy, křesťany i Židy – smést stranou coby moderní vetřelce.

Twain si pro matku nechal do bible hebrejským písmem vepsat slovo „Jeruzalém“, avšak nikdy se sem už nevrátil. Současné město nestálo za druhou návštěvu, zatímco město Písma je věčné. Pokud – jak psal Baedeker – není možné „proslulou metropoli židovské říše“ nalézt ve „špinavých uličkách moderního města“, pak ji možná lze nalézt pod nimi.

I. ČÁST

„Víte, je to takhle. Vlastní tu půdu, obyčejnou půdu, a skutečně vlastní pouze ji; ale byli to naši lidé, naši Židé a křesťané, kteří ji učinili svatou, a nepřísluší jim proto ji špinit. Je to hanba a neměli bychom to ani na okamžik snášet. Musíme proti nim vytáhnout a tu půdu jim vzít.“

– Mark Twain, Tom Sawyer na cestách

1

Chvilkové poblouznění

Ke Svaté zemi proto nebudeme postupovat třímajíce meč, nýbrž s biblí a perem v ruce.

– Ernest Vinet

Průzračného rána 8. prosince 1863 šestapadesátiletý evropský elegán nervózně postával a pokuřoval na ohromném zapuštěném nádvoří naproti největší jeruzalémské hrobce. Louis Félicien Joseph Caignart de Saulcy ve vestičce na míru, v košili s vysokým límcem a v hedvábné kravatě působil dojmem, jako by právě vyšel z pařížské kolonády nebo odněkud z dvorského soaré.

Francouzský senátor a blízký přítel císaře Napoleona III. úzkostlivě čekal na zprávu o zásadním objevu, o němž byl přesvědčen, že pohne světem a přinese bývalému vojákovi z provinčního města bohatství i slávu.

Když z úzkého hranatého otvoru, vedoucího dovnitř hrobu, vylezl prachem pokrytý pomocník, de Saulcymu bylo okamžitě jasné, že přináší dobré zprávy. „Neporušený sarkofág! A nápis!“ rozrušeně hlásil pomocník, ale snažil se nemluvit zbytečně nahlas, aby neupoutal pozornost arabských dělníků, odpočívajících o kus dál. „Tohle je nejkrásnější klenot ve vaší koruně!“

Ten den ráno, zatímco de Saulcy ještě spal uvnitř městských hradeb, arabský dělník, jehož jméno historie zaznamenala jako Antoun Abou-Saouin, zkoumal nejhlubší část dávných katakomb. Vysledoval ve skále rýhu, z níž se vyklubal obrys skrytých dveří. Jeden člen vykopávkového týmu se přes olivové háje rozeběhl do města, aby de Saulcyho v hotelové posteli probudil s úchvatnou zprávou. V místnosti zaplněné bednami se starověkou keramikou a skleněnými nádobami se senátor rychle, avšak pečlivě oblékl a křivolakými uličkami chvátal k Damašské bráně.

Hbitě prošel portálem se střílnami a po prašné stezce se ubíral k širokým sešlapaným kamenným schodům, které jeho dělníci odkryli během předchozího týdne. Vedly na náměstí vyhloubené ve skále, plochou odpovídající dvěma tenisovým kurtům. Na jedné straně se nad prázdným prostorem tyčila otlučená, avšak půvabná arkáda a tonula ve zlatistém ranním svitu, jemně ozdobena pečlivě vytesanými vinnými hrozny a věnci. Jediným vchodem do hrobky byla dvířka po levé straně arkády. Někdy ve starověku byla pomocí důvtipného systému závaží zavalena ohromným balvanem.

I ve městě posetém hroby byl tento náhrobní komplex nejvelkolepější. Řecký zeměpisec ze 2. století n. l. jej ocenil jakožto nejkrásnější hrobku na světě hned po Mausolově hrobce, památníku ve východní Anatolii, jenž byl řazen mezi sedm divů antického světa a odkázal nám termín „mauzoleum“. Nejpozději od středověku byla tato jeruzalémská lokalita uctívána jakožto Hrobka králů, i když se vedly spory o to, kterých králů.

Francouzský senátor byl přesvědčen, že záhadu vyřešil.

Při vstupu na nádvoří de Saulcy nasadil nonšalantní výraz. V přítomnosti arabského majitele i místních dělníků nechtěl vyvolat podezření. Kdyby se o objevu někdo dozvěděl, mohlo by to způsobit nevítané komplikace; majitel pozemku by nepochybně požadoval třetinu pokladu, na kterou měl podle místních zvyklostí nárok. Francouz proto nedbale popocházel a pokuřoval, zatímco se tři francouzští členové týmu odebrali pod zem a pomocí železných kleští vypáčili dveře, jež odhalil Abou-Saouin.

De Saulcy byl štíhlý; vysoké čelo mu rámovaly dozadu sčesané šedivějící vlasy a měl pěstěnou bradku. Když se z hrobky vynořil asistent se zprávou, že pohřební komora je přístupná, zachoval klid a nedbale popošel ke vchodu, načež se shýbl a proklouzl úzkým vchodem. Jakmile zmizel z dohledu, hbitě se prosmýkl labyrintem místností vytesaných ve skále a asistent se mu hnal v patách.

Tmavý labyrint byl lemován prostornými výklenky na zesnulé v rubáši a menšími trojúhelníkovými nikami, v nichž kdysi stály blikající olejové lampičky. Podlaha byla posetá kamennými úlomky, pozůstatky po arabských, osmanských, britských a francouzských vykrádačích hrobů, kteří tu při hledání pokladu rozbíjeli kamenné rakve. Senátor, ztěžka oddychující po chvatné chůzi zatuchlými chodbami, prošel nově otevřeným vstupem. Ten vedl do nahrubo vytesaného hranatého prostoru, jemuž vévodila bledá vápencová rakev.

„Konečně jsme objevili pohřební komoru,“ napsal později. „Jaké štěstí!“

———

K té hrobce ho přivedlo cizí úmrtí. Coby důstojník ze severovýchodních Mét vystudoval de Saulcy ženijní techniku a nakonec byl přeložen do Paříže, kde se ujal funkce kurátora francouzského dělostřeleckého muzea. Díky tomu měl dostatek času na svou numizmatickou vášeň – která ho přivedla k archeologii a k dějinám Svaté země.

Když jeho mladá žena roku 1850 nečekaně zemřela, odjel z Paříže, podnikl okružní cestu po východním Středomoří a zaobíral se starověkem. „Vědě ničím nepřispěje, pokud bychom se znovu ubírali po známých cestách, již prošlapaných tisícovkami turistů,“ napsal na podzim téhož roku příteli při odjezdu z Paříže. „K upevnění mé vůle postačovalo tajemství a nebezpečí a já se rozhodl okamžitě směřovat do Jeruzaléma.“

Během první návštěvy Palestiny de Saulcy probádal chodby v Hrobce králů a objevil v nich několik úlomků víka sarkofágu, které daroval Louvru. V následujících letech v amatérském badateli sílila jistota, že v sobě tato podzemní říše skrývá poslední útočiště prvních panovníků Judeje včetně krále Davida a jeho syna Šalomouna. Obecně se mělo za to, že žili asi před třemi tisíci lety.

V bibli je izraelitský vůdce David představen jako dobyvatel Jeruzaléma ovládaného Jebúsejci. David sjednotil judské kmeny na jihu s izraelskými na severu a učinil Jeruzalém ležící na severní hranici Judeje hlavním městem. Následně Šalomoun vybudoval krátkodechou, ale mocnou říši, jež do města soustředila ohromné bohatství a přilákala význačné návštěvníky včetně královny ze Sáby.

Srdcem města byl složitě vyzdobený Chrám, vybudovaný řemeslníky povolanými z ciziny, aby hostil archu úmluvy. Když byli tito první králové uloženi k věčnému odpočinku, stalo se to podle Písma uvnitř „Města Davidova“ – tedy, jak lze odhadovat, uvnitř jeruzalémských hradeb. Příslušné místo se podle všeho dochovalo minimálně do 1. století n. l. „Bratři Izraelité,“ prohlásil podle svědectví křesťanského Nového zákona Ježíšův apoštol Petr, „s jistotou vám mohu říci, že patriarcha David byl pohřben a jeho hrob tu je dodnes.“

Po tisíciletí kolovaly legendy o nepředstavitelných pokladech, jež jsou v hrobkách uloženy. Již v době raného křesťanství psal židovský letopisec Flavius Josephus o „velkolepém a ohromném bohatství“, pohřbeném společně se Šalomounem. Když bylo město o několik staletí dříve obléháno řeckým vojskem, judský velekněz podle Josephovy zprávy vynesl z jednoho jediného sálu hrobky tři tisíce talentů – vpravdě královské výkupné –, aby útočníci odešli.

Podle Josepha též Herodes Veliký, který v Judeji vládl generaci před Ježíšem, zoufale potřeboval peníze na obnovu jeruzalémského Chrámu, a tak „otevřel jinou místnost a odnesl z ní ohromné množství peněz“. Rakví svých předchůdců se však král nedotkl, „neboť jejich těla byla pod zemí pohřbena tak zručně, že se neukázala ani těm, kdo do jejich památníků vešli“.

S historkami o bájném bohatství šly ruku v ruce příběhy o Boží pomstě. Jinde Josephus vypráví, že když se dva Herodovi vykradači hrobů přiblížili k rakvím, zabil je „proti nim šlehající plamen“. Příběh toho druhu byl ve středověku oblíbený. Jeden křesťanský duchovní si na opravu jedné poškozené stavby ve městě najal dva židovské dělníky, kteří náhodou připadli na tajnou chodbu vedoucí do síně s mramorovými sloupy, kde na stole ležela zlatá koruna a žezlo. Když se kolem nich zvedla vichřice a ohlušující hlasy, uprchli a zařekli se, že se tam nikdy nevrátí.

De Saulcy naopak dobrých dvanáct let dychtil, aby mohl Hrobku králů probádat důkladněji. Navenek bylo jeho cílem vyvrátit teorii amerického biblického badatele Edwarda Robinsona, který tvrdil, že vůdci staré Judeje jsou pohřbeni na opačné straně města, na vrchu nazývaném hora Sijón. De Saulcyho soukromou vášní bylo nalézt ztracený Šalomounův poklad. Scházely mu však konexe a finance, jež takto ambiciózní projekt vyžadoval, a musel proto čekat.

Štěstí se na něj usmálo, když se seznámil a oženil s dcerou francouzského diplomata, která zároveň byla blízkou přítelkyní císařovny Evženie. Tím se vyšvihl do centra znovuustaveného francouzského dvora – a brzy trávil celé hodiny diskusemi o římské říši s císařovniným manželem Napoleonem III., synovcem Napoleona Bonaparta, jenž byl zájmem o Caesara posedlý. De Saulcy francouzského panovníka doprovázel na cestách, jež je zavedly až na Island, a přemluvil ho k podpoře vykopávek na francouzském území, které měly propojit slávu římské minulosti se současným režimem.

V roce 1859 – téhož roku, kdy Darwin anglicky vydal spis O původu druhů – císař jmenoval de Saulcyho senátorem a za další tři roky ho učinil rytířem Čestné legie. Ve stejném roce císař v de Saulcyho doprovodu navštívil u Paříže bojiště rozhodující bitvy mezi Římany a Galy; Napoleon III. přikázal, aby tuto událost připomínal rozsáhlý památník, a osobně očistil římskou vázu ze zlata a stříbra, jež tu byla krátce předtím nalezena. Ve Francii – stejně jako následně ve Svaté zemi – se archeologie proplétala s politikou.

Nově vydobytý vliv de Saulcy využil k uspořádání expedice na Blízký východ, jež zahrnovala vojenského kartografa, zručného fotografa a několik významných francouzských badatelů. S „oceněním císaře“ byla mise financována z rozpočtu ministerstva veřejné osvěty částkou 20 000 franků, což je v dnešních cenách zhruba ekvivalent 100 000 dolarů. Byla to takřka čtvrtina ročního rozpočtu ministerstva.

Osmanská říše počínaje 16. stoletím přiřkla Francii – především ve snaze pohněvat své španělské a italské nepřátele – úlohu protektora křesťanských svatých míst ve Svaté zemi. Francouzské vyslanectví v říšském hlavním městě Istanbulu – jak se po dobytí Osmany nazývala někdejší byzantská metropole Konstantinopol – si od sultána Abdulazíze opatřilo písemný souhlas s tím, aby de Saulcy mohl provádět vykopávky. Byla to první oficiální povolenka vykopávek v Jeruzalémě a udělil ji muž, jehož tituly zahrnovaly i císaře římské říše.

Když nyní de Saulcy stanul v matném světle svíček přidržovaných asistentem, rozhlížel se po pohřební komoře a lapal po dechu. Na boku kamenné rakve viděl vytesané dva nápisy. Rychle si písmena, jež působila hebrejsky, okopíroval do zápisníku a ohromeně si uvědomil, že se tu jedno slovo – totiž melek, starověké označení krále – opakuje dvakrát. „Vší silou jsem se držel naděje, že před sebou mám hrobku krále Judeje,“ vzpomínal.

Když zvedl oči od zápisníku, povšiml si, že víko sarkofágu zůstalo hrbolatě přilepené hmotou připomínající antický tmel. Najít ve Svaté zemi nevyrabovanou rakev byla vzácnost. De Saulcy vycouval ze síně a při výstupu na nádvoří pojal plán. Jeho bezprostředním cílem bylo přesvědčit k odchodu arabského majitele pozemku, který o nálezu stále neměl tušení, a moci tak historický objev dokončit bez jeho vměšování.

Požádal majitele, aby osobně zanesl dvěma jeho kolegům zprávu do ohrazeného města. Francouzsky napsaný vzkaz, kterému posel nerozuměl, adresáty žádal, aby se co nejrychleji dostavili k Hrobu. Spolu se vzkazem odevzdal potěšenému majiteli pětifrankovou minci s portrétem císaře. Tím měl zaručenu nejméně půlhodinu, během níž mohl se spolupracovníky nerušeně zkoumat obsah sarkofágu.

Aby měl jistotu, že mu v jeho počínání nebude nikdo bránit, předal kartografovi týmu, kapitánu Charlesi Gelisovi, kapesní pistoli a přikázal mu, ať po prvním vetřelci střílí. „Bylo to chvilkové poblouznění,“ přiznal později. Gelis se zasmál, nicméně pistoli zastrčil do kapsy kabátu – načež spěchali zpátky do pohřební komory, v jejímž parném a vlhkém ovzduší se nyní tísnilo nějakých dvanáct lidí.

Muži po straně sarkofágu navršili dříví a žoky sena, uvolnili víko kapesními noži a „bez jediného škrábnutí“ překlopili těžké kamenné víko na tento podklad. Uvnitř rakve ležela „dobře zachovaná kostra, hlavou spočívající na polštáři“. Lebka se propadla do sebe a kosti nohou „v důsledku rozkladu svalstva“ přepadly na bok. Ukázalo se, že mrtvola patří drobné, asi 160 centimetrů vysoké ženě.

De Saulcy dal Gelisovi pokyn pokusit se vyzdvihnout ostatky hlavy. „Jemně, jak to jen šlo, vsunul ruce pod lebku – načež se vše okamžitě zbortilo a jako kouzlem zmizelo, takže na dně rakve zbýval jen dlouhý pás nahnědlé hlíny, promísené s odštěpky kostí.“ Před očima přítomných se „všechno ostatní v okamžení vytratilo“.

Francouzský badatel byl zoufalý. „A to bylo vše! Ani jediný šperk, ani prsten, ani náramek,“ napsal. „Nic, vůbec nic.“

A tehdy si povšiml zlata – byť ne v tom tvaru či množství, jež by se mu zamlouvaly. Na dně rakve ležely tisíce tenounkých zkroucených zlatých vláken, nejspíš coby součást zlaté stuhy, lemující rubáš vyrobený z hrubé lněné látky, „z níž se zachovalo několik oček na úlomku ploché kosti“. Přikázal spolupracovníkům shromáždit ta vlákna i všechny lidské ostatky – v zásadě tvořené hnědou hlínou ve spodní polovině rakve – pro podrobnější studium ve Francii.

Poté vyslal asistenta s úkolem přivést ke hrobu francouzského konzula Edmonda de Barrèra, aby potvrdil „význam mého objevu“. Než se však konzul kolem poledního dostavil, „shromáždili se tam všichni“. Vzdor senátorovým snahám udržet tajemství se zpráva o nálezu rozšířila po městě rychlostí požáru. Do hodiny „o něm věděl celý Jeruzalém“. Francouz proto zaslal zprávu osmanskému guvernérovi města, o objevu ho informoval a panovačně mu sděloval, že si „svůj sarkofág“ hodlá „odvézt do Paříže“.

Barrère sestoupil do komory, aby si nález prohlédl. Po této inspekci de Saulcy přikázal hrobku uzavřít a konzul se vrátil do své kanceláře, aby objev stvrdil místopřísežným prohlášením. Den nato se všech deset francouzských členů týmu shromáždilo na konzulátu, aby výsledný dokument – první oficiální archeologické hlášení v Jeruzalémě – podepsali.

De Saulcyho krátká expedice sice neobjevila poklad, avšak podnítila náboženskou revoltu, jež se záhy proměnila v mediální bouři, dosahující až do Severní Ameriky. Tento rozruch spustil v Evropě závody v odhalování biblických tajemství, skrytých pod Svatým městem.

———

V šedesátých letech 19. století představovala archeologie novou disciplínu a neměla daleko ke svému mnohem staršímu předchůdci, vykrádání hrobek. Kopání pokladů představovalo v osmanské oblasti známé pod označením Palestina již dlouho samostatnou profesi. V tvrdé, vzdorující zemi, kde zvířata i rostliny vyžadovaly bedlivou péči, nabízela pohřbená minulost lákavě rychlou a lukrativní sklizeň.

„Někteří lidé stráví skoro celý život hledáním kunúz, skrytých pokladů,“ napsala anglická cestovatelka Mary Eliza Rogersová rok před de Saulcyho expedicí. „Z některých se stanou maniaci, opustí rodiny, a přestože jsou často tak chudí, že žebrají od domu k domu a od vesnice k vesnici, považují se za bohaté.“ Narazila též na věštce pokladů, mnohdy ženy, jimž se přisuzovala schopnost vidět, co leží skryto pod zemí. Obvykle však tyto aktivity probíhaly na odlehlých místech nebo pod příkrovem tmy.

Pohled na to, jak povýšenecký křesťan a cizinec za jasného dne vniká do uctívané hrobky, pobouřil jeruzalémskou židovskou komunitu, tvořící zhruba polovinu z necelých dvaceti tisíc obyvatel města. Devatenáctého listopadu – tři týdny před nálezem sarkofágu a téhož dne, kdy Lincoln pronesl gettysburský projev – místní hebrejské noviny Ha’lebanon přinesly zprávu o de Saulcyho počátečním prohledávání hrobky: „Tento měsíc se do Jeruzaléma dostavil významný Francouz de Saulcy se sultánovým přípisem, který mu umožňoval kopat, kdekoli se mu zachce, a vzít si, cokoli najde, přičemž se mu nikdo nemůže vzepřít.“ Článek si stěžoval, že de Saulcy „nectil důstojnost ostatků. Vyzdvihl je a zahodil. Byly mu zcela lhostejné. Celou jeskyni vyklidil a nic v ní neponechal.“

Pobouření překračovalo hranice vyznání. „Tato zlotřilost rozzlobila i muslimy, neboť ctí mrtvé stejně jako Židé a židovské hřbitovy jsou pro ně svaté,“ uvádělo se ve zprávě. Několik arabských rodin mělo další důvod k hněvu: nárokovaly si vlastnictví části pozemku a požadovaly odměnu. Když jeden muž de Saulcyho konfrontoval a požadoval za pokračování prací úhradu tisíce piastrů, dotčený senátor mu místo toho nabídl „sto ran mojí vycházkovou holí“.

Odpovídalo to jeho povaze. Jeden dobový badatel se vyjádřil, že de Saulcy žije „v ovzduší neustálého sporu“. Navíc se senátor vysmíval židovským obyvatelům města coby „nejlenivější populaci na zeměkouli“, která se každodenně schází ve skupinkách a sleduje vykopávky shora. Pozorovali, jak jeho dělníci vyhazují na nádvoří koše kostí. De Saulcy se hájil, že se naprosto nejedná o židovské ostatky, nýbrž o mrtvoly římských vojáků, jež prošly dílčí kremací. Rozrušení přihlížejících to neuklidnilo.

„Za žádnou cenu jsem nechtěl, aby mi ve výzkumu něco bránilo, a tak jsem po dohodě s majiteli pozemku zakázal vstup všem: křesťanům, muslimům i Židům,“ napsal. Dvojice zuřivě vyhlížejících Súdánců, kteří střežili nejsvětější muslimské místo ve městě, Vznešenou svatyni – Židy označovanou za Chrámovou horu –, dostala úkol zabránit ve vstupu každému, kdo nemá de Saulcyho povolení.

Sílící odpor proti francouzským vykopávkám uvrhl guvernéra Mehmeda Churšída do dilematu. Jeruzalém byl sice středně velké město bez hospodářského významu, avšak stával se jednou z nejcitlivějších výsep říše. Churšída osobně jmenoval sultán Abdulazíz, vladař impéria, jež dosahovalo od Jaderského moře po Perský záliv. Funkci jeruzalémského paši neboli guvernéra zastával tento zkušený diplomat teprve půl roku.

Jeho hlavním úkolem bylo zachovat ve městě rozpolceném mezi tři hlavní náboženská společenství klid a mír, zvláště pak zachovat ohleduplnost mezi neukázněnými křesťanskými sektami. Druhým a stále důležitějším cílem bylo zachovat přátelské vztahy s evropskými zeměmi a Spojenými státy, jež v Jeruzalémě ve službách svých občanů nedávno ustavily konzuláty. Ty zároveň sloužily jako výhodná základna pro špionáž zaměřenou proti Osmanům a proti sobě navzájem.

Nejprve paša nad zaznívajícími stížnostmi mávl rukou: vždyť de Saulcy se těší přízni císaře Napoleona III., což je klíčový osmanský spojenec a upřímně věřící katolík, a má sultánův glejt. O několik let dříve sultán francouzskému panovníkovi v Jeruzalémě daroval křižácký kostel sv. Anny odměnou za pomoc při odražení ruských útoků na Krymu.

Prosincový objev sarkofágu však spustil nové a silnější kolo protestů, které už bylo těžké přehlížet. Příslušníci dominantní židovské obce, tvořené Sefardy původem ze Španělska a arabsky mluvících zemí, podplatili stráž, aby si hrobku mohli prohlédnout a ověřit kolující zvěsti. Podle novinové zprávy „viděli, jak se tu vyhazují lidské kosti na zem“. Zděšeni utíkali do Jeruzaléma a stěžovali si svému vrchnímu rabínovi, který se s protestem následně obrátil k pašovi.

Churšíd se k hrobce okamžitě vydal s doprovodem, v němž nechyběl zmíněný sefardský rabín. Podle novinové zprávy de Saulcy kvůli odporu Židů běsnil. „Jestli ještě někdy uvidí Žida, hodí po něm kamení a hlínu,“ tvrdil článek. Senátor si však po schůzce sebejistě zapsal do deníku, že „všechny obtíže jsou podle všeho vyžehlené“. „Jisté je,“ dodal, „že neodejdu z Jeruzaléma, dokud můj sarkofág nebude v bezpečí.“

Propukly i násilnosti, když se aškenázští Židé, tedy novější přistěhovalci z Německa a Ruska, pokusili na pozemek proniknout silou, ale súdánské stráže a dělníci je odrazili. List Ha’lebanon uvedl, že paša kolem hrobky rozmístil vlastní služebníky s rozkazem „kamenovat každého Žida, který se k místu přiblíží“.

Zároveň se guvernér zdvořile vyhýbal de Saulcyho žádosti o svolení k vývozu artefaktu. „Jaké je to trápení, když mi upírají vlastnictví věci, která mi již právem náleží!“ trucuje senátor v deníkovém zápisu z 10. prosince. Zřetelně tu vychází najevo neotřesitelné přesvědčení, že starobylé dědictví Jeruzaléma nepatří těm, kdo tu žijí a vládnou, nýbrž cizincům, jako je on.

Téhož dne odpoledne se de Saulcy odebral k hrobce, aby dohlédl na dělníky přemisťující těžkou kamennou schránu z těsné komory. „Je to pekelná dřina,“ poznamenal si.

———

Čtrnáctého prosince měl de Saulcy bídnou náladu, jež odpovídala nastupujícímu studenému a deštivému počasí. Podle původního plánu měl z Jeruzaléma odjet už předevčírem, avšak zpráva od osmanského guvernéra nepřicházela. V jednu odpoledne obdržel vzkaz, že Churšíd míří k němu do hotelu. „Skoro jsem ani neměl čas připravit citronádu, kávu a doutníky,“ reptal – ovšem vynaložená námaha se vyplatila. „Rozhovor skončil dobře,“ zapsal si později. Osmanský paša nedůtklivého návštěvníka ujistil, že „zítra bude vše rozhodně urovnáno“.

Několik hodin nato však židovští rabíni Churšídovi předložili oficiální petici s protestem proti de Saulcyho počínání a varovali ho, že si hodlají písemně stěžovat vrchnímu rabínovi v Istanbulu. De Saulcy sice byl důležitým představitelem strategického spojence, ale stejně tak si paša těžko mohl dovolit rozhněvat tisíce Židů, kteří nyní tvořili skoro polovinu obyvatel Jeruzaléma – a nesměl proti sobě ani poštvat jejich vlivné stoupence v Istanbulu a v evropských metropolích. Ošemetná situace si vyžadovala citlivý diplomatický postup.

Churšíd dobře věděl, že i drobné incidenty mohou vést k výbuchu sektářských násilností. Ještě jako generál pobýval v roce 1860 v Libanonu, když doutnající napětí mezi etnickými skupinami přerostlo v krvavou občanskou válku, jež vyprovokovala ozbrojený zásah Evropanů na ochranu křesťanské populace. Později byl součástí delegace, která pod vedením osmanského ministra zahraničí zprostředkovala křehký mír. Z těchto událostí načerpal užitečnou zkušenost. Tísněn mezi rabíny a francouzským dvořanem hrál o čas. Rozhodnutí ohledně vývozu sarkofágu znovu odložil.

Vojákem – byť podstatně odlišného temperamentu – ovšem byl i de Saulcy. „Monsieur de Saulcy působil dojmem, že je stvořen k tomu, aby žil a zemřel jako voják,“ vyjádřil se později jeden jeho kolega. „Všechno na něm bylo vojenské: zevnějšek, vystupování, chování i řeč.“ Churšídův odklad ho rozzuřil. Předložil guvernérovi písemné ultimátum, v němž požadoval definitivní rozhodnutí nejpozději následujícího dne v 10 hodin dopoledne.

V Jeruzalémě neexistovalo telegrafní spojení a pošta se doručovala jen jednou týdně. „Jelikož se zítra odesílá pošta do Francie, chci, aby paša věděl, že bude-li to nutné a on mi neodpoví příznivě, obrátím se na císaře,“ svěřil se v deníku.

Ten den odpoledne se sešel s konzulem a konzulátním personálem, aby projednal možnosti. „Jsem připraven přemístit svůj nález silou,“ sdělil Barrèrovi – a neblufoval. De Saulcy „vždy přechovával meč blízko pera,“ řekl o něm kolega. Vyplašený diplomat se mu pokusil jakékoli unáhlené jednání rozmluvit. Ani ne před deseti lety spor mezi křesťanskými duchovními v Betlémě upoutal pozornost Napoleona III. a jeho zarputilého nepřítele, ruského cara. Brzy poté Rusko zaútočilo na Osmanskou říši a vyvolalo ničivou krymskou válku. K osmanským vojskům se připojily britské a francouzské oddíly a společně ruskou invazi potlačily, avšak za hrozivou cenu. Konzul nehodlal kvůli jedné staré rakvi vyvolat mezinárodní konflikt.

Když muži obdrželi zprávu, že paša potřebuje následujícího dne čas až do poledne, aby záležitost „uvážil“, rozzuřený de Saulcy se přesunul do hotelu a „chystal se napsat osobně císaři, ministru veřejné osvěty a našemu konstantinopolskému velvyslanci markýzi de Moustierovi“.

Den nato se ráno ve františkánském klášteře zúčastnil katolické mše. Po obědě – roztřesený v hotelovém pokoji dalším chladným a deštivým dnem – konečně obdržel pašovu odpověď. Senátorovy výhrůžky dosáhly cíle: Churšíd mu povolil odjet i se sarkofágem, avšak zároveň ho žádal, aby obavy arabských vlastníků uklidnil vyplacením tří tisíc piastrů. De Saulcy souhlasil. Hned poté ho jaly starosti, jak vlastně těžký předmět dopraví do Jaffy, středomořského přístavu položeného den cesty na západ. „Budeme ho muset rozřezat?“ uvažoval.

Pošmourné počasí po týdnu vystřídalo sluníčko a 19. prosince se de Saulcy přišel s pašou rozloučit. (Ten byl nepochybně rád, že bude mít otravného Francouze z očí.) Dva dny nato pak byl rozebraný sarkofág, rozřezaný na díly, naložen na šest velbloudů a odeslán do Jaffy, odkud měl pokračovat do Francie a nakonec do Louvru. Následujícího dne odjel i de Saulcy a cestou z města naposledy navštívil Hrobku králů.

Hned za Jeruzalémem natrefil na pět jezdců vyslaných „anglickou učenou společností“. Skupinka, kterou vedl anglický duchovní a ornitolog Henry Baker Tristram, jeden z prvních stoupenců Darwinovy evoluční teorie, sledovala dvojí cíl: zkatalogizovat přírodu oblasti a určit souřadnice biblických míst. Po zjištění, že je de Saulcyho tým předběhl, se prý zatvářili „trochu zklamaně“. „Pokusil jsem se je utěšit a ubezpečil jsem je, že tu na ně stále čeká dobrá práce.“

Uvedenými dvěma kroky – tvorbou topografických map a zakreslením přírodních zdrojů – zpravidla soutěžící evropské mocnosti včetně Francie a Británie zahajovaly svá tažení za rozšířením koloniálních držav v Africe a Asii. Svatá země do tohoto vývoje vnesla zvláštní zvrat tím, že se tu nové vědecké nástroje uplatnily též pro studium a následné přisvojení biblické minulosti.

Ve chvíli, kdy se de Saulcy vzdaloval od jeruzalémských kupolí, nemohl ještě tušit, že stojí na počátku nové éry, v níž bude pátrání po biblické minulosti ústřední složkou evropského zápasu o získání Jeruzaléma coby hlavního klenotu různých koloniálních korun. Od té chvíle až do současnosti vykopávky představovaly klíčovou složku snahy o ovládnutí města a každý výkop se měl konat pod hrozbou protestů, násilností, někdy i války.

Nedlouho poté, co sarkofág i senátor vypluli na parníku z Jaffy, projel kolem Hrobky králů protestantský misionář Conrad Schick, původem z Německa. Brzy se měl zařadit mezi nejvýznamnější archeology Jeruzaléma. Schick zaznamenal, že viděl „množství Židů – mužů i žen, starých i mladých –, jak nosí koše hlíny a tak dál, vyházené monsieur de Saulcym, zpátky do síní, kde předtím byla“. Zastavil se a otázal se jich, proč to dělají. „Nyní přijde mesiáš,“ vysvětlil mu jeden muž a dodal, že je „jejich povinností nanosit prach někdejších mrtvých zpátky do hrobky“.

———

Guvernér Jeruzaléma se sice úspěšně zbavil de Saulcyho a utišil zneklidnění arabských vlastníků, avšak pobouřené židovské komunitě Francouzův odjezd nestačil. Přední rabíni se okamžitě obrátili na své spojence v Istanbulu i v Evropě, přičemž se důvtipně zaměřili na hlavní dva nepřátele Napoleona III. – na Británii a na Rusko.

Dvacátého pátého prosince, když západní křesťané slavili Vánoce, odevzdali rabíni britskému konzulovi rozhořčený list, v němž prohlašují, že se mu „vrhají k nohám“ na protest proti „francouzským poddaným, kteří si troufli vykopat kosti našich předků … na jednom z našich nejuctívanějších míst“. Stížnost zdůrazňovala, že sarkofág s nápisem, který považují za hebrejský, byl rozřezán na kusy a lidské ostatky byly vynášeny jako prostý odpad.

„Nikdy jsme neslyšeli, že by se kdekoli na světě stalo, aby někdo vykopal kosti mrtvých ve městě považovaném všemi zeměmi a všemi mocnostmi za svaté,“ psali rabíni a „ve jménu Její Výsosti královny Viktorie“ žádali o pomoc s ochranou svých hrobů a se zastavením vývozu rakve, jež se tou dobou nacházela v Jaffě. Téhož dne rabíni odevzdali podobnou prosbu o pomoc ruskému konzulovi v Jeruzalémě, přičemž žádali o zásah druhého hlavního nepřítele francouzského císaře, cara Alexandra II.

Do Bejrútu byl vyslán kurýr s dopisem určeným k odtelegrafování předsedovi Všesvětového svazu Izraelitů v Paříži a vrchnímu pařížskému rabínovi. „Prosíme Vás, abyste zasáhli svým plným vlivem a přimluvili se u sultána, aby toto znesvěcení zarazil,“ psalo se ve zprávě. Evropští Židé dali své zneklidnění najevo osmanskému velkovezírovi, který ve vztahu k sultánovi plnil funkci premiéra, a ten bez prodlení nařídil, aby jeruzalémský guvernér „jakékoli další zneuctění ostatků svatých“ zakázal. Podle listu Ha’lebanon sultán osobně přislíbil, že „v budoucnosti nebude bez svolení vrchního rabína nikdo moci vykopávat židovské hroby“.

Britský konzul 6. ledna 1864 postoupil stížnost rabínů britskému ministru zahraničí, přičemž židovským nárokům upřel jakoukoli „platnost“: příslušný pozemek, vysvětloval, vlastnila muslimská rodina a „na místě se nenacházela žádná židovská svatyně jakéhokoli typu“. Konzula více zneklidnil fakt, že se Francouzům zdařil „vysoce zajímavý a významný“ nález. Blízký východ byl pro Francouze a Brity zdrojem napětí: v nedalekém Egyptě francouzská firma prokopávala Suezský průplav a londýnští politici se obávali, že to Napoleonu III. umožní získat v oblasti dominantní postavení a že tak ohrozí nestabilní nově ustavenou vládu britské koruny v Indii.

Britský tisk permanentně lačnil po zprávách o francouzské proradnosti a rozdmýchal z místního incidentu globální skandál. Téhož dne, kdy byly zaslány dopisy jeruzalémským konzulům, vydal londýnský týdeník The Jewish Chronicle znepokojivý článek od jeruzalémského rabína Chajima Cvi Schneersohna. „S roztřesenýma rukama a shrbenými bedry“ v něm přinášel „zlé zvěsti“ o „zlotřilosti napáchané ve Svaté zemi“.

Podle rabína se místní obyvatelé dozvěděli, že „významný a mocný muž“ z Francie „rabuje všechno“ z Hrobky králů. „Běda přeběda, že za našich dnů dochází k něčemu takovému,“ naříkal. Mrtvoly „spravedlivých mrtvých králů a knížat, jež v zemi v poklidu spaly po dva tisíce let, … byly vyhozeny z hrobů jak hnusné mršiny. Běda přeběda, plenitel přešel naše hranice a odnesl kosti našich otců.“

Guvernér místním Židům objasnil, že de Saulcy obdržel k provedení vykopávek sultánův plný souhlas, avšak pro Schneersohna to bylo „k neuvěření“. V hrobce podle něj nebyli uloženi panovníci starověké Judeje, nýbrž pozdější židovští soudcové, svatí muži a zámožní patricijové. S hořkostí zaznamenal, že se muslimové vysmáli křesťanskému znesvěcení židovských koster: „Pohleďte, jak neobřezaní tropí žerty s ostatky vašich otců.“

Jednadvacátého ledna 1864 zveřejnily vlivné londýnské Timesy z rabínského telegramu úryvek pod ironicky míněným titulkem „Francouzská ochrana svatých míst“ – v narážce na odvěký nárok Francie na roli ochránce posvátných míst v Jeruzalémě. Evropští učenci byli ostře kritickým tónem článku šokováni.

Akademičtí kolegové neměli de Saulcyho nijak v lásce; považovali ho za amatéra, ne-li něco horšího. Jeho prohlášení, že zdi kolem Vznešené svatyně pocházejí ze Šalomounových dob a že Damašská brána představuje „prvotřídní židovskou stavbu“, mnoho učenců kategoricky zavrhlo. Zpochybňovali i de Saulcyho znalosti v oboru starověké numizmatiky, na kterou se specializoval.

„Naivní nadšenec, povrchní učenec, původce pochybných citací, který překroutí Písmo, tak aby vyhovovalo jeho mylným míněním, nikdy nic neřekne správně ani náhodou a vždy se mýlí vinou neznalostí nebo záměru“: tak zněl tvrdý soud jednoho de Saulcyho kolegy – s dodatkem, že časté záchvaty tvrdohlavosti u něj vedou k „hněvu, častým hádkám a nadměrné spotřebě inkoustu“.

Přesto však veřejný útok na významného, byť sebeneschopnějšího archeologa zverboval akademiky k obraně. Profesor univerzity v Cambridgi Timesům napsal s cílem „vyvrátit obvinění z vyplenění sarkofágu a rozházení ostatků“. V dopise otištěném 26. ledna se zapřísahal, že „tak svatokrádežného vandalství“ by jeho francouzský přítel „naprosto nebyl schopen“.

Jenže dobře míněná obhajoba spor jen oživila. Prvního února Timesy zveřejnily na profesorovo tvrzení reakci pod nápadným titulkem „Znesvěcování v Jeruzalémě“ s citáty ze Schneersohnova dopisu. Dva dny nato italský inženýr, který v Jeruzalémě několik let pracoval, odmítl rabínův „nespravedlivý útok na význačného znalce starověku“.

Veřejné mínění se však obrátilo proti de Saulcymu. „Nestoudné rouhání,“ hromoval jeden dopis redakci Timesů – a další britské, kanadské a americké listy s potěšením šířily zprávu o tom, že se významný člen dvora Napoleona III. provinil vyloupením hrobek nejproslulejších biblických králů.

Tuto zdrcující kritiku francouzský senátor s opovržením odmítl a Brity – kteří kvůli „obohacení“ Britského muzea vyrvali reliéf z athénského Parthenonu a vyvezli monumentální sochy z iráckého Ninive – obvinil z odporného pokrytectví. „Není invektivy, není urážky, není kletby, jíž by mě anglické noviny nezahrnuly,“ stěžoval si: „Jsem očerňován coby vykradač hrobů, pachatel nestoudného zneuctění.“

———

Po návratu 28. ledna 1864 byl de Saulcy pařížským dvorem a kurátory Louvru přijat vřele. Za vlády Napoleona III. podléhaly informace tvrdé kontrole; císař zrušil stovky deníků a časopisů a těch několik zbývajících podléhalo cenzuře. Na manželovi císařovniny společnice, jenž se stal císařovým osobním oblíbencem, neměl ulpět ani náznak zneuctění. Sama císařovna de Saulcyho označila za „slavného znalce starověku“ a senátor do vlasti přivezl velkolepý objev pro veřejné sbírky. Britská kritika tedy pramení z čiré závisti.

De Saulcy se rychle pustil do luštění nápisů. Ukázalo se, že domnělý výraz pro krále ve skutečnosti označuje královnu. To se shodovalo s výsledky kostní analýzy, jež stanovila, že v hrobě ležela „mladá Semitka“. De Saulcy ji bez jakýchkoli dalších důkazů prohlásil za choť panovníka Judeje ze 7. století př. n. l.

To byl kontroverzní závěr. „Jsou tací, jež by vyděsilo, když by u otázky takto důležité zastávali zcela osamocené mínění,“ sarkasticky poznamenal francouzský kolega. „Panu de Saulcymu to však nevadilo.“

Znalci semitských jazyků se senátorovu rozboru vysmáli. Souhlasili sice, že je výrazu „královna“ užito dvakrát, avšak vlastní jméno, jež nápis obsahoval, bylo záhadné. Uvedli také, že nápis není v hebrejštině, nýbrž ve spřízněné aramejštině, která se v Jeruzalémě obecně rozšířila až mnohem později. Kromě toho architekturu hrobky a sarkofágu datovali do Ježíšovy doby – a tou dobou už by de Saulcyho biblická královna byla nejméně šest století mrtvá.

Většina akademiků, kteří de Saulcyho objevy prozkoumali, dospěla k závěru, že rakev a ostatky náležejí královně Heleně z Adiabene, panovnici malého království na území dnešního Iráku, která přestoupila na judaismus a v 1. století našeho letopočtu se usadila v Jeruzalémě. Podle římského židovského historika Flavia Josepha během hladomoru rozdávala jídlo jeruzalémským chudým a byla pohřbena v hrobce vzdálené tři stadia od Jeruzaléma. Takový popis odpovídal nalezenému areálu.

De Saulcy nakonec chtě nechtě uznal, že se mýlil. Královna Helena sice pocházela z královského rodu, ale nebyla z Judeje a žila dlouho poté, co davidovská dynastie vymřela.

Tou dobou už však jeho původní senzační tvrzení i přes skandály, jež s ním byly spjaty, uchvátilo představivost Evropanů, Kanaďanů a Američanů. Vůbec poprvé byl zrakům veřejnosti představen objekt, o němž učenec tvrdil, že pochází z biblických dob. Britské muzeum se sice mohlo chlubit sličnými mramory z pohanského Parthenonu, avšak kdo chtěl spatřit hmotné památky z biblických časů, musel se vydat do francouzské metropole. K nálezu se sjížděly davy diváků.

„Památka – jedinečná svého druhu – dorazila do Louvru společně s dalšími starožitnostmi, jež expedice objevila,“ napsal v dubnu 1864 jeden skotský deník. „Z celého souboru má vzniknout hebrejské muzeum, o jehož poutavosti se není nutné šířit.“ Téhož měsíce se londýnská The Morning Chronicle naopak vysmála de Saulcyho „pseudoobjevům“ i „bájnému tvrzení“ pařížské výstavy, že předváděná rakev je „identická se sarkofágem samotného krále Davida“.

Byť bylo totožnost těla v rakvi možné zpochybnit, otevřela se tímto objevem možnost, že archeologie poskytne pro přesnost Písma konkrétní důkaz právě v době, kdy vývoj geologie a biologie nutil křesťanství k ústupkům. A de Saulcyho úspěch také překvapil politické rivaly Francie. Štědře financovaná expedice svědčila o posílení francouzského vlivu nad Osmanskou říší a podněcovala Británii ke vzniku neobvyklé koalice duchovních, učenců a politiků s cílem prosadit samostatný vědecký projekt.

Mezi evropskými křesťany tak nastala honba za odkrytím tajemství pod Jeruzalémem. Rozruch rozvířený kolem de Saulcyho expedice dokázal, že vykopávky mohou narazit na prudký odpor místních včetně násilností a že mohou podnítit celosvětovou kritiku – avšak tyto obavy bledly před lákavou šancí oživit proslulé zaniklé město z bible.

Jeruzalémského pašu tísnily na jedné straně evropské mocnosti a na druhé místní obyvatelstvo. Snahou o smír s de Saulcym dosáhl jen toho, že se židovská obec obrátila na vyšší místa. V ovzduší nepokojů a mezinárodního skandálu Churšíd ztratil sultánovu důvěru. Zatímco zaměstnanci Louvru v únoru 1864 vybalovali sarkofág z beden, nešťastný guvernér byl zproštěn funkce. Stal se tak prvním v dlouhé řadě aktérů, kteří měli ke své smůle zjistit, že nevyhnutelně vznikající propojení politiky, náboženství a archeologie vytváří v Jeruzalémě výbušnou směs.

2

Úkol pro blázna

Palestina zbrázděná a rozrytá podnikavými cestovateli nutně vyjeví minulost s plnou živostí přítomnosti.

– Sedmý hrabě ze Shaftesbury

Několik měsíců po de Saulcyho odjezdu se konalo shromáždění vůdčích židovských osobností za účelem vysvěcení zrekonstruované synagogy, jež více než sto let ležela v troskách. Svatostánek jménem Churva – financovaný jedním bagdádským obchodníkem, pruským králem a židovskými filantropy z Británie a Francie – se pyšnil monumentální kupolí, tyčící se do výše 25 metrů. Tato impozantní klenba se připojila ke křesťanskému kostelu Božího hrobu a k muslimskému Skalnímu dómu coby jedna ze stavebních dominant Jeruzaléma.

„Pozvedá se nade všechny věže,“ chlubil se účastník akce rabín Josef Rivlin. „Kdokoli stojí na některé hoře kolem Jeruzaléma, uvidí klenbu synagogy … jak měsíc nad hvězdami.“

Slavnost byla předzvěstí dramatické změny. V roce 1864 se město ocitlo na rozhraní starého a nového. Jeruzalém, který za sebou zanechal de Saulcy, se nadále noc co noc choulil za zamčenými branami. Obklopen chatrnými vískami, osamělými hřbitovy a lokalitami s kultickým významem pro trojici velkých monoteistických náboženství přiléhal ke kamenitým kopcům mezi úrodným středomořským pobřežím na západě a rozžhavenou pouští obklopující nejníže položený bod na zemském povrchu, Mrtvé moře, na východě.

Uvnitř hradeb ze 16. století se nacházelo typické dobové blízkovýchodní městečko, protkané uličkami, v nichž se tísnili oslové s nákladem a jejichž okraje lemovaly obchůdky s kořením, ovocem a domácími potřebami. Obytné domy byly obvykle třípatrové až čtyřpatrové s výhledem na ústřední nádvoří s vodní nádrží naplňovanou ze střech, jež zároveň sloužily jako terasy zalévané sluncem. Jeden obytný dům mohlo sdílet až deset rodin. Obvyklým palivem k vaření a topení bylo během chladných a vlhkých jeruzalémských zim dřevěné uhlí, přivážené na velbloudech, a lampičky naplněné sezamovým či olivovým olejem hořely stejně jako před tisíci lety.

Místní obyvatelé si vůči svému okolí počínali pragmaticky: kameny z dávnověku, nalezené pod zemí, se mohly uplatnit při výstavbě nového patra v domě nebo nad obchodem. Jeden britský návštěvník viděl holiče, kteří provozují své řemeslo v hroutících se troskách křižáckého útulku, pastevce zabydlené v hrobce z římských dob a kováře usídleného u zdi starověkého paláce, v němž možná kdysi sídlil judský vladař. De Saulcy v méně romantickém tónu uvádí, že „všechny příbytky v tomto slavném městě mají bez výjimky nemožné půdorysy“.

Dnes je jeruzalémské Staré Město úhledně rozdělené na čtyři čtvrti: Muslimskou, Židovskou, Křesťanskou a Arménskou. Až do 20. století však sousedé mohli sdílet příslušnost k rodině, kmeni, náboženství, etniku nebo kombinaci těchto faktorů. Arabové pronajímali bydlení Židům a křesťané nakupovali zeleninu u stánku vlastněného muslimy. Na své mapě Jeruzaléma z tohoto období označil německý misionář Conrad Schick ústřední oblast za „smíšené čtvrti“.

Od ostatních blízkovýchodních měst se Jeruzalém odlišoval nesčetným množstvím svatyní, jichž bylo město plné a rozlévaly se i za hradby. Výsledkem bylo sice výbušné, ale též podivuhodně rozmanité soužití. „V Jeruzalémě se vždy lze setkat s dostatečnou rozmanitostí v náboženství, jazyce, oděvu, událostech, národní příslušnosti i povaze,“ uvedl britský konzul.

Židé, křesťané i muslimové označovali oblast mezi Středozemním mořem a Jordánem mnoho staletí za Svatou zemi. V době, kterou se zabýváme, tu žilo asi čtyři sta tisíc lidí, v naprosté většině arabsky hovořících sunnitských muslimů, a regionální i místní politice pod pozorným dohledem osmanských úřadů dominovaly staré sunnitské rody. Uvnitř města tvořili muslimové pouhou čtvrtinu ze zhruba osmnácti tisíc obyvatel – přičemž do této kategorie patřili též šíité, ismailité a také sunnité ze severní Afriky a Střední Asie, řečí a tradicemi podstatně odlišní od místních Arabů. Nacházely se tu odnože islámu, jako jsou drúzové, a též různé řády mystických súfiů, jejichž stoupenci se do Svatého města stěhovali z celého muslimského světa.

Nikdo se ovšem vnitřním štěpením nevyrovnal druhé početní čtvrtině obyvatel Jeruzaléma: křesťanům. Většinu tvořili arabští stoupenci řeckého pravoslaví. Kromě toho tu pobývali etiopští a egyptští Koptové, pravoslavní Gruzínci, syrští jakobité, pravoslavní Arméni, řečtí katolíci, římští katolíci, Řekové a Rusové vyznávající východní pravoslaví, syrští maronité a melchité. Každá uvedená sekta se neustálými manévry snažila posílit svůj vliv v křesťanských kaplích a v pašově paláci. Nejnovějšími přírůstky bylo několik západoevropských a amerických protestantů, hlavně diplomatů a misionářů. Zajistit, aby sektářské hašteření mezi křesťany nenarušovalo klid v Jeruzalémě, patřilo mezi guvernérovy nejdůležitější úkoly.

Až do poloviny 19. století byla židovská obec pod osmanskou vládou poměrně nečetná a chudá. Mnozí do Svatého města přišli studovat či zemřít – nebo obojí. Někteří vysledovali svůj rodokmen až k utečencům z Ferdinandova a Isabelina Španělska, označovali se za Sefardy (což je výraz odvozený z hebrejského pojmenování jejich bývalé vlasti) a mluvili judeo-španělštinou, též označovanou jako ladino. Další Židé se sem v průběhu staletí přistěhovali z nejrůznějších arabských zemí, hovořili výhradně arabsky a sdíleli se svými arabskými sousedy mnoho tradic.

Synagoga Churva vznikla proto, aby posloužila židovským osídlencům nového typu, totiž evropským Židům, hovořícím jidiš, kteří se začali objevovat ve velkém současně se západními protestanty. Byli označeni za Aškenáze (což je výraz odvozený od postavy z bible, o níž se píše, že žila na sever od Blízkého východu) a pocházeli především z německých zemí a z Ruska. V roce 1864 se již Židé poprvé za skoro dva tisíce let díky spojenému přítoku Sefardů i Aškenázů stali nejpočetnější komunitou ve Svatém městě.

Přestože hlavním jazykem ve městě byla arabština, jeden evropský archeolog v té době užasl nad místní babylónskou směsicí jazyků: „Hoteliér mluví řecky, jeho kuchař amharsky, jeden číšník polsko-hebrejsky, druhý italsky, další arabsky, holič mluví francouzsky, umývačka nádobí španělsky, tesař německy, dragoman anglicky a paša turecky; sepojové z Indie mumlají anglické kletby.“ Ve strmých a úzkých uličkách, lemovaných kavárničkami, pekárnami a výrobci dýmek, se ozbrojení beduínští šejkové míjeli s marockými súfii v dlouhých hábitech a ruští Židé v černých kloboucích naráželi na syrské obchodníky v červených fezech se střapci.

Osmanské vojsko učinilo přítrž někdejším krvavým sporům mezi venkovskými šejky, jejichž vinou bylo cestování do města nebezpečné. Poté, co bylo v Jaffě – přístavu ležícím 60 kilometrů na západ od Jeruzaléma – dokončeno nové molo, začaly zde pravidelně zastavovat linkové parníky. Silnice do Jeruzaléma sice byla hrbolatá, ale mluvilo se dokonce o železnici, jež by město mohla spojit s Istanbulem. Tyto změny podnítily první vlnu západních turistů a oživily zájem poutníků z řad všech tří velkých náboženství.

Téhož roku sílící význam Jeruzaléma nahlédl sultán v Istanbulu, když rozšířil jeruzalémský okres tak, že zahrnul i velká oblastní města jako Gazu a Hebron, a přiřkl urozeným arabským rodům ve městě právo jmenovat vlastní městskou radu. Istanbulský dvůr však měl ohledně lepšího zpřístupnění Jeruzaléma pro Západ své pochybnosti. „Nikdy těm potřeštěným křesťanům nepovolím v Palestině žádné zdokonalení silnic,“ zařekl se roku 1865 sultánův velkovezír, „jelikož by pak proměnili Jeruzalém v křesťanský blázinec.“

Jenže velkovezírovi uniklo, že už je pozdě. „A nyní – tolik Franků, takové bohatství duchovní aktivity!“ prohlásil švýcarský protestantský učenec Titus Tobler. „Mírová křížová výprava započala. Jeruzalém musí být náš!“

Aškenázští Židé nebyli jedinými novousedlíky, kteří proměnili jeruzalémské panorama. Postupovala též výstavba rakouské noclehárny, britského sanatoria, řecké nemocnice a německého útulku pro malomocné. Hned za hradbami ruská vláda dokončovala rozsáhlý areál zahrnující katedrálu, konzulát, nemocnici a noclehárny – a v nových domovech se zabydlovali obyvatelé prvního židovského předměstí. To vše bylo součástí stavebního soutěžení mezi konkurenčními evropskými mocnostmi ve snaze dát všem najevo, jak jsou Svatému městu oddané.

Horečka západní výstavby vedla k požadavku na čistou vodu a vodovodní síť až do bytu. Jeruzalém – podobně jako většina tehdejších měst – neměl bezpečnou a spolehlivou dodávku vody. Uvnitř městských hradeb se nenacházel jediný pramen a hlavním vodním zdrojem zůstávaly soukromé nádrže, zaplňované zimními dešti. Ty už však byly koncem léta často postižené hnilobou a vyžadovaly neustálou údržbu. Jediný blízký pramen – týž pramen, který sem před tisíci lety přilákal první obyvatele města – tekl přímo pod přeplněným městem a představoval záchranu v krajní nouzi.

Tento nápadný nedostatek infrastruktury upoutal pozornost soukromého kaplana budoucího britského krále. Roku 1862 navštívil Jeruzalém princ waleský spolu se svým osobním duchovním, děkanem westminsterské kapituly. Zatímco křesťanský Arab tetoval princi na paži pětici křížů a trojici korunek, anglikánský duchovní se ho vyptával na tíživou zdravotní situaci ve městě. Po návratu do Londýna založil společnost zaměřenou konkrétně na pomoc s dodávkami vody Jeruzalému (Jerusalem Water Relief Society) a rok nato jeden britský inženýr provedl rychlý průzkum.

„Ve svém nynějším úpadku je město vystaveno mnoha nemocem a obecné chorobnosti,“ končila jeho zpráva z roku 1864. Je potřeba vybudovat nový akvadukt po vzoru antického systému, který za římských dob přiváděl hojnost čisté vody z kopců kolem Betléma. Výsledek by byl „pomníkem anglické podnikavosti a nápomoci“.

K této filantropické myšlence se mohl přihlásit kdokoli bez ohledu na vyznání. Mezi stoupenci moderní vodovodní soustavy, jež prospěje zdraví jeruzalémských obyvatel i návštěvníků, byla lékařská reformátorka a hrdinka krymské války Florence Nightingalová i nejvýznamnější britský evangelikál, sedmý hrabě ze Shaftesbury, jenž přislíbil, že „tak dobré věci pomůže ze všech sil“.

Britská vláda však byla zatížena vysokým dluhem a nebyla nakloněna lít peníze do (sebesvatější) země, která jí nepatří. Odhadované náklady – 22 000 liber, což odpovídá zhruba 3,6 milionu dnešních dolarů – představovaly pro soukromou sbírku ohromnou částku. Proto se rada nadace obrátila na druhou nejbohatší Britku po královně Viktorii.

Angela Burdett-Couttsová zdědila bankéřské jmění a byla proslulá svou dobročinností. Princ waleský ji prohlásil za „nejpozoruhodnější ženu království“ hned po své královské matce. Tato zbožná anglikánka se přátelila s Charlesem Dickensem i s londýnskými psy – nechala pro ně po celém městě rozmístit pítka – a měla též blízko k děkanovi westminsterské kapituly. Na jeho pobídku přispěla na rozeběhnutí charitativního projektu pěti sty librami (asi 84 000 dnešních dolarů).

Děkan následně využil svých konexí a zajistil u ministra války souhlas s tím, aby vojenská geodezie (tzv. Ordnance Survey) provedla potřebný průzkum. Příslušníci této vojenské organizace patřili mezi nejlepší kartografy na světě; zpravidla šlo o ženisty, kteří prošli přísným výcvikem v precizním zeměměřičství. Počátky útvaru sahaly ke snahám Anglie zpacifikovat Skotsko při jakobitském povstání v polovině 18. století a později ovládnout Irsko.

Armáda si kladla jedinou podmínku: náklady na expedici musí uhradit Burdett-Couttsová. Byť bude projekt navenek vydáván za soukromý lidumilný počin, bude de facto schválen vládou a příslušný tým, využívající vybavení v majetku státu, budou tvořit vojáci pod vedením britského důstojníka.

———

Fergusson však byl přesvědčen, že stavbu vybudoval o tři sta let dříve římský císař Konstantin Veliký a že chrání Ježíšův skutečný hrob. Tradicí stanovený Boží hrob, nacházející se o 500 metrů dál na západ, považoval za středověký výmysl.

———

———