Knihu finančně podpořila Nadace Český literární fond.

Knihu finančně podpořilo Ministerstvo kultury České republiky.

John V. Fleming

The Anti-Communist Manifestos

Four Books that Shaped the Cold War

Copyright © 2009 by John V. Fleming

Czech edition © Maraton, 2024

Translation © Pavel Pokorný, 2024

John V. Fleming

Antikomunistické manifesty

Čtyři knihy, které formovaly studenou válku

Z anglického originálu The Anti-Communist Manifestos. Four Books that Shaped the Cold War, vydaného nakladatelstvím W. W. Norton & company v New Yorku a Londýně v roce 2009,

přeložil Pavel Pokorný.

Odpovědná redaktorka tištěné knihy Petra Martínková.

Jazyková korektura tištěné knihy Karolina Kadlecová.

Návrh obálky Eliška Fenclová.

Sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

E-knihu vydal Maraton, nakladatelství, s. r. o.,

Hartigova 1107/54, 130 00 Praha 3,

maraton@emaraton.cz, www.emaraton.cz,

v roce 2024 jako svou 34. publikaci

Elektronické vydání první.

ISBN 978-80-88411-19-2

Pro Katherine a Zviho

Úvod

Tématem Antikomunistických manifestů je role, již ve velkém politickém boji, obvykle nazývaném „studená válka“ a dominujícím podstatné části druhé poloviny 20. století, sehrály čtyři mimořádně vlivné knihy. Dalo by se tedy říci, že protagonisty této knihy jsou také knihy.

Boj studené války měl mnoho aspektů či „front“, jak někdy říkali komunisté, ale jeho jádrem byl konflikt soupeřících společenských a politických vizí. V abstraktní rovině tento konflikt nikdy nedospěl a pravděpodobně ani nedospěje k řešení. V pragmatické rovině ale rozhodujícím způsobem zvítězil antikomunismus. Komunismus, jehož strašidlo podle Marxova a Engelsova Komunistického manifestu obcházelo Evropou v roce 1848 a určitě jí ještě – nebo zase – obcházelo v roce 1948, se v roce 2009 stal už jen strašákem, což je něco dočista jiného.

V té složité historii, jejímž praktickým výsledkem byla faktická porážka komunismu, se dá nalézt pár silných pramenů, které lze poměrně dobře sledovat. Jeden z nich spočívá v tom, že z pochopitelných, byť ne nevyhnutelných historických příčin je pojem marxistického komunismu neoddělitelně spjatý s bolševickým převratem roku 1917 a se Svazem sovětských socialistických republik, který se prohlašoval za realizaci či pokračování té revoluce. Můžeme zajít ještě dál a říci, že idea komunismu se koncentrovala v Sovětském svazu Josifa Stalina, který nastoupil k moci ve dvacátých letech 20. století a podržel si ji až do své smrti v roce 1953. Z tohoto důvodu je v praktické rovině kritika komunismu interpretací dějin Sovětského svazu a specificky hodnocením toho, do jaké míry byly abstraktní teorie marxistického socialismu svou konkrétní realizací v životě Sovětů ospravedlněny či vyvráceny.

Sovětský svaz byl od svého vzniku předmětem velkého a často pozitivního zájmu Západu, zároveň byl ale také obklíčený, vzdálený a obtížně dostupný. Znalosti obyvatel Západu proto pramenily takřka výhradně z „literárních“ zdrojů čili z článků novinových korespondentů a zpráv cestovatelů. Říká se, že vidět znamená věřit: ve skutečnosti právě tak platí, že věřit znamená vidět. Mnozí z těch prvních reportérů a návštěvníků stranili socialistickým myšlenkám a to, co viděli, prosívali jemným sítem svých vlastních nadějí a tužeb.

O lidech, kteří psali první zprávy o sovětském životě, existuje spousta učených knih. Jejich vztah s hostiteli měl blízko ke vztahu turistů k průvodcům. Jistě, sovětské úřady provozovaly opravdovou turistickou agenturu, slavný Inturist, který návštěvníkům organizoval veškeré aspekty jejich pobytu: dopravu, ubytování, stravování, zájezdy i návštěvy nově vynalézaných či radikálně reformovaných institucí společenského života: továren, škol, vězení, nemocnic, zemědělských podniků.

Mnoha časným návštěvníkům SSSR se sluší říkat „poutníci“. Není vždycky snadné rozpoznat cestovatele od poutníka, ale klíčový rozdíl mezi nimi spočívá v tomto: poutník předem ví, co uvidí, zná to, touží po tom, a už když se na to dívá, plánuje, jak o tom bude vyprávět doma. Na konci Božské komedie Dante shrnuje psychologii poutníka v milém příměru, kterým chtěl vyjádřit svůj úžas nad tím, že byl přenesen z časnosti do věčnosti, z lidského do božského a „z Florencie v zemi byl vzat, kde bydlí lid ten svatý, zdravý… Jak rozhlíží se poutník z vlasti chudé, když došel chrámu svého zaslíbení, a už se těší, jak jej líčit bude.“

Myšlenkové zločiny Sidneyho a Beatrice Webbových natolik zevrubně prozkoumali autoři přede mnou, že není příliš zapotřebí je zde vypočítávat. Webbovi byli průkopničtí britští socialisté, zakladatelé Fabiánské společnosti, kteří v akademické spolupráci vytvořili důležité pokrokářské dílo. Stejně jako mnoho jiných socialistů se zřejmě nechali zaslepit svým nadšením pro kolektivistické teorie, když ve třicátých letech v Sovětském svazu, tehdy jediném „státě pracujících“ na světě, viděli na vlastní oči, jak vypadá jejich realizace. Krátce předtím, než byla v roce 1936 přijata Stalinova ústava, publikovali velmi objemnou, pochvalnou a vlivnou knihu s názvem Soviet Communism. A New Civilisation? (Sovětský komunismus. Nová civilizace?). O pár let později přišli s druhým vydáním, které ze skutečnosti, že jsme se mezitím o realitě Sovětů dozvěděli mnohem víc, těžilo pouze v tom ohledu, že z názvu knihy zmizel otazník.

Od prvopočátku se samozřejmě vyskytovali i nějací opozičníci, ale celkem vzato západní intelektuálové skočili na fiktivní příběh o sovětském ráji na zemi – bez ohledu na závažné a empirické protiargumenty, které každý po svém přinášely níže rozebírané čtyři antikomunistické manifesty. Jedním nápadným rysem antikomunistické literatury je to, že její nejvýznamnější autoři jsou samí bývalí komunisté. Abychom dobře ocenili, jak je to zvláštní, je dobré popřemýšlet o některých jiných „anti“. Těžko si představit, že by většina antisemitů, odpůrců rasismu, nepřátel vivisekcí či antiameričanů byli bývalí Semité, rasisté, zastánci vivisekcí či Američané. Ani u jazykolamu mého dětství – antidisestablishmentarismu – nelze předpokládat, že by šlo hlavně o obrácené disestablishmentaristy.

A přece jsou všichni ti čtyři antikomunističtí autoři komunističtí odrodilci, členové strany, které hluboká deziluze přiměla vystavit to, čemu byli dříve oddaní, literárnímu hněvu. První z nich (Arthur Koestler) byl maďarský žurnalista, všestranný intelektuál hovořící německy a pocházející z německého kulturního prostředí. Další (Richard Krebs čili Jan Valtin) byl německý námořník a odborový agitátor. Třetí (Viktor Kravčenko) byl sovětský inženýr ukrajinského původu. A čtvrtý (Whittaker Chambers) byl americký žurnalista. Tři z nich byli ve větší či menší míře ilegální špioni Kominterny. Všichni čtyři mluvili o podstatě komunismu a mezinárodního komunistického hnutí způsobem, který svědčil o velmi zasvěcených znalostech, a to, co měli na srdci, není pěkné. Každý z nich měl svou tvorbou pozoruhodně velký vliv na neobvykle širokou čtenářskou obec.

Ačkoliv napsali velmi důležité knihy, neznamená to, že tím pádem byli ve všech ohledech sympatičtí a obdivuhodní lidé. Morální vztah mezi autorovým životem a jeho prací je otázkou, jejíž neklidná historie se datuje přinejmenším od Platona. Dnes by málokdo z nás souhlasil s názorem sira Philipa Sidneyho, podle něhož abyste byli dobrým autorem, musíte být nejprve dobrým člověkem. Všichni čtyři autoři, kterými se zabývá tato kniha, mají mou plnou pozornost, ale obdiv přinejlepším částečný. Jejich životní zkušenosti, k nimž patřil speciální typ očistce, jaký komunismus uchystal svým odpadlíkům, by byly dostatečnou zkouškou i těm nejpevnějším povahám. Arthura Koestlera považuji za génia moderní doby, leč zřejmě to také byl slovy jeho přítele Richarda Crossmana, britského poslance a redaktora sbírky esejí The God That Failed (Bůh, který selhal), „sériový násilník“ či „velký děvkař“. Richard Krebs (Jan Valtin) byl podle vlastního svědectví polovinu dospělého života profesionálním gangsterem. Pravděpodobně to byl vrah, i když v San Quentinu seděl jen za pokus o vraždu. Jeho první americká manželka ho opustila, když podle vlastních slov nebyla schopná snášet jeho neustálé „hrubosti“.

Stejně jako spousta bývalých občanů Sovětského svazu se ani Viktor Kravčenko nikdy úplně nedokázal zbavit nepočestné podlézavosti a sebezáchovné sobeckosti, vlastností, jichž nabyl pod vlivem zkušeností se sovětskými byrokraty třicátých let. Sice nebyl špion, ale pod tlakem okolností vedl v Americe život špiona, a přetvařoval se dokonce i před vlastními dětmi. A Whittaker Chambers rozhodně patřil k nejrozvratnějším a nejkontroverznějším Američanům 20. století. Jistě, nebyla to tak docela jeho vina, nicméně nebyla mu dána schopnost naklonit si veřejnost, která by mohla odvracet divoké útoky a pomlouvačné kampaně vedené proti němu. V jeho povaze se nehezky kombinovala nepřesvědčivá kvakerská pokora s nevrlostí proroka, jehož si necení rodná vlast. Adjektivum, které se obvykle pojí s podobnými lidmi, je „ztýraný“. Všichni tito čtyři muži uvažovali o sebevraždě a dva z nich ji spáchali.

Je zcela přirozené, že máme v současnosti sklon vnímat studenou válku zpětnou perspektivou sedmdesátých a osmdesátých let. Lépe jí ale porozumíme, pokud se pokusíme hledět na ni také předjímavou perspektivou třicátých a čtyřicátých let. V poničené morální a politické krajině Evropy po první světové válce vznikl mezi intelektuály široký názorový konsenzus, že „kapitalismus“ a „imperialismus“ jsou v koncích a že jedinou politickou nadějí lidstva je „socialismus“. Ty uvozovky nejsou míněné jako zlehčení, mají upozornit na ošidný slovník nabízející rozsáhlé a proměnlivé aspekty. Označením „intelektuálové“ mám na mysli politicky uvědomělé akademiky, umělce, spisovatele a důležité skupiny v protestantském duchovenstvu a státní službě.

Ruská revoluce roku 1917, vybojovaná uprostřed chaosu ničivé války, stvořila první „socialistickou“ zemi na světě – zeměpisně velmi rozlehlý Sovětský svaz. Progresivní myslitelé všude po světě ruskou revoluci celkem vzato přivítali, sledovali porodní bolesti nové socialistické společnosti s účastenstvím, nadějí a obdivem a byli nakloněni ke shovívavosti vůči zjevným vadám a nedokonalostem, o nichž věřili, že jsou toliko přechodné. Údajná politická a ekonomická „věda“ zvaná marxismus, jíž se vytváření nového řádu řídilo, požívala v intelektuálních kruzích ohromné prestiže. Součástí Leninovy teoretické interpretace Marxe bylo tvrzení, že komunistická strana je malý „předvoj“ čili vůdčí skupina předurčená vést národ k plnému socialismu. Podobné role hrály komunistické strany každého národa a mezinárodní komunistická organizace (Kominterna). Jejich úkolem bylo dovést pracující třídu prostřednictvím násilné revoluce k socialismu.

Velká ekonomická krize třicátých let, kterou většina marxistických komentátorů prohlašovala ze „všeobecnou krizi kapitalismu“, vypadala jako další nesporný důkaz nevyhnutelnosti radikálně nového společenského řádu. George Orwell, neochvějný antikomunista jako žádný jiný spisovatel jeho doby, prohlásil, že „ať už přijde cokoliv jiného, laissez-faire kapitalismus je mrtvý“. V každém národě na Západě existovala počátkem třicátých let komunistická strana úzce napojená na Moskvu. Německá strana byla obrovská, francouzská zase významná. Komunistické strany Velké Británie a Spojených států byly docela malé, leč jistý vliv měly. Všude na Západě využívali komunisté různých způsobů, jak rozšiřovat pole působnosti. Větší či menší morální podporu nacházeli u ostatních socialistů, obzvláště těch, kterým se říkalo „sympatizanti“ – to byli lidé, kteří věřili, že s komunisty sdílí historický cíl „socialismu“, ale chtějí jej dosáhnout odlišnou cestou nebo rozdílným tempem. (Jistá lichotivá definice amerického komunisty tvrdila, že je to „spěchající liberál“.) Navíc komunisté uplatňovali taktiku šíření svého vlivu prostřednictvím „nastrčených“ skupin, jejichž členové mohli být ve značné míře nekomunisté, ale jejichž politickou agendu komunisté víceméně ovládali. Obzvlášť během třicátých let absolvovala spousta západních „poutníků“ kulturní návštěvy v Sovětském svazu a mnozí se vrátili domů, aby sepisovali květnatě nadšené zprávy o tom, co viděli.

Původní ortodoxní marxistický názor na průběh revoluce tvrdil, že světová socialistická revoluce musí být a také bude celosvětová. Když se světová revoluce nedostavila, Stalin vyvinul novou teorii, teorii „socialismu v jedné zemi“. Tato teorie se ambicí na světovou revoluci nevzdávala, jen je odkládala. Předpokládala, že osamocená bašta socialismu bude sílit, zatímco kapitalistické země budou dále upadat. Podle komunistické teorie se nejpravděpodobnějším místem šíření revoluce zprvu jevilo Německo, ale pak Hitlerův vzestup německé komunistické hnutí zlikvidoval. Ačkoliv ve španělské občanské válce, všeobecně považované za „zkoušku“ před druhou světovou válkou, sehráli komunisté pochybnou a obojetnou roli, vyšli z ní nakonec tak, že to jejich pověst mezi západními intelektuály posílilo. (Existovaly samozřejmě významné výjimky z všeobecného pravidla, například George Orwell a Arthur Koestler.) Akcie západních komunistů dramaticky klesly v ceně v srpnu 1939, když byl oznámen pakt mezi Stalinem a Hitlerem, ale poté, co Hitler své komunistické spojence zradil a v červnu 1941 Rusko napadl, bylo (téměř) vše odpuštěno a pokrokáři Západu spěchali podpořit úsilí Spojenců v boji proti nacistům. V nacisty okupované Francii (1940–1944) sehráli komunisté důležitou roli v odboji a v těsně poválečném období se vynořili jako početná a politicky a kulturně renomovaná strana.

Tři z těch antikomunistických manifestů, jejichž historie tvoří jádro této knihy, se podílely na utváření všeobecné pověsti komunismu ve Francii a ve Spojených státech v období těsně před vstupem Ameriky do druhé světové války a poté i v letech po porážce Německa a Japonska, když si vyčerpané národy Západu s děsivou srozumitelností uvědomily realitu další války zvané studená. Ten čtvrtý manifest měl v Americe zvláštní význam v době, kdy se zdálo, že kontury studené války jsou už pevně a jasně stanovené. Téměř ihned po Hitlerově pádu přistoupil vítězný Sovětský svaz k úspěšnému vytvoření rozměrného nárazníkového pásma satelitních „socialistických“ států ve východní Evropě. Jestli ve zbytku Evropy převáží politické zřízení sovětského „socialismu“, nebo západní „demokracie“, to tehdy zůstávalo otázkou.

Studená válka byla samozřejmě v mnoha ohledech globálním fenoménem. Antikomunistické manifesty se soustředí na Ameriku a v menší míře také na Francii. Zjevná důležitost Spojených států spočívá v tom, že tehdy byly jedinou myslitelnou silou schopnou případně ve vojenském střetu zadržet expanzi Sovětů. Antikomunistický konsenzus, který v Americe vznikl, sice nabyl hegemonie, ale nemuselo to tak být nevyhnutelně. Bylo to výsledkem komplexních faktorů, mezi které patřil i přesvědčivý vliv antikomunistické literatury. Francie má velmi odlišný význam v tom ohledu, že se stala „novým Německem“. Jinými slovy, v letech bezprostředně po konci druhé světové války se zřejmě stala tím, čím bylo Německo v letech těsně po první světové válce – možným, či dokonce pravděpodobným místem komunistické expanze prostřednictvím místní revoluce nebo i cestou voleb. Z dnešního úhlu pohledu nám představa komunistické Francie může připadat nepravděpodobná, nebo dokonce fantastická, ale intelektuálové konce čtyřicátých let to neviděli dnešníma očima. Žili „existenčně“ ve světě knih. A jejich svět knih svědčil o velkých bitvách mezi komunisty a antikomunisty.

Termín „antikomunista“ samozřejmě trpí tím, že už samotné slovo „komunista“ je nepřesné. Když v této knize používám slovo „antikomunista“, zřídkakdy znamená negativní postoj k marxistické ekonomii. Tím méně je negativní nálepkou pro liberální, pokrokářské či socialistické názory. Označuje zavržení a odmítání principů, procesů a cílů komunistických stran Sovětského svazu, Německa, Francie a Spojených států stejně jako mezinárodní komunistické organizace, Kominterny. Vzhledem k tomu, že komunistická strana hrála v Sovětském svazu ústřední roli a všechny ostatní komunistické strany měly na Moskvu pevné vazby, je tento termín často v podstatě synonymem označení „antisovětský“.

Jak už jsem řekl, protagonisty této knihy jsou také knihy. Kniha může mít mnoho životů. Její první život obvykle patří autorovi – tvoří jej autorovo pojetí, jeho možnosti a zábrany, faktické fyzické a duševní okolnosti jejího psaní. Proces publikování knihy, pro čtenáře obvykle neviditelný, může tvořit zcela jiný život. Dále je tu individuální čtenářův zážitek z knihy, velmi často ovlivněný místními okolnostmi a osobními náladami. Spousta knížek vlastně vděčí svým čtenářům stejně tolik jako svým autorům. Na většinu knih, stejně jako na většinu těch, kteří je psali nebo četli, platí smutná slova Sírachovce: „Jsou mrtví, jako by nikdy nebyli žili.“ Málokterá knížka přežije svého autora. Ale ty, které jej na kratší či delší čas přežijí, mají svůj historický život. Patří k nim i čtyři knihy rozebírané na následujících stránkách.

Život knihy je podivně proměnlivý, což lze ilustrovat snad na kterékoliv knize, dokonce i na této. Téměř půl století jsem byl profesionální vědec, což je dost dlouho na to, abych věděl, že cesty vědeckého bádání jsou zřídkakdy přímé a dobře osvětlené. Nikdy jsem nedovedl projekt do konce, aniž bych narazil na nějaké velké překvapení. Ale projekt Antikomunistických manifestů dokonce překvapením začal. Jsem amatérský knihař. Jelikož knihařský karton podražil a není vždycky snadno k mání, přistoupil jsem k nekonvenční strategii. Jeden můj známý antikvář prodává velmi levně „na váhu“ knížky, které pokládá za neprodejné. Kupuji je, kuchám a recykluji desky. Při výběru materiálu hledím jen na jediné, na velikost – čím větší, tím lepší – a na stav desek. Titulů si v podstatě nevšímám.

Jednoho dne jsem vlastně bez důvodu vzal v dílně jednu takovou knížku do ruky, a místo abych ji začal rozebírat, začetl jsem se do ní. Přečetl jsem pár stránek a už jsem se nedokázal odtrhnout. Jan Valtin, Ze tmy. Nikdy jsem o té knize ani o autorovi neslyšel. Ta neznalost mi připadala trapná, když jsem zjistil, že v roce, kdy ta knížka vyšla, byla americkým bestsellerem. Zatímco jsem si zjišťoval informace o její historii a uvažoval, jestli o ní něco nenapsat, vzpomněl jsem si na konverzaci, kterou jsem absolvoval před třiceti lety. Na jednom vcelku hrozném akademickém večírku jsem se dal do řeči s kolegyní, kterou jsem viděl poprvé v životě – s Ninou Berberovovou z katedry slavistiky. Vypadalo to, že zná všechny ruské spisovatele 20. století osobně, ale ten, o kterém tenkrát povídala, byl velice barvitá postavička, ruský politický utečenec. Napsal důležitou knihu, která způsobila velký povyk v Paříži. Po těch třiceti letech už jsem si nepamatoval ani jméno toho utečence, ani název jeho knihy, ale stačily mi dvě minuty, abych si je připomněl: Viktor Kravčenko, autor knížky Zvolil jsem svobodu. Kromě toho jsem už několik let v rámci kurzu „mistrovská díla evropské literatury“ učil o Tmě o polednách Arthura Koestlera.

Čili Antikomunistické manifesty si mě našly dřív, než jsem se pustil do mohutného čtení, abych je napsal. Psaní o čtyřech knihách přirozeně znamenalo přečíst pár set dalších knížek, protože „bitva knih“ mezi komunisty a antikomunisty, která zuřila během skutečné války i té studené, probíhala na mnoha frontách. Psaní knihy, která se svým tématem tolik liší od všeho, co jsem dosud napsal, mě podnítilo psát jiným způsobem. Antikomunistické manifesty se snaží necílit na cech profesionálních vědců a odborníků, ale oslovit celou vzdělanou čtenářskou obec. Proto jsem na rozdíl od specializovaných monografií potlačil poznámkový citační aparát a bibliografii, i když tu a tam cituji nějaký obzvlášť užitečný, nebo dokonce nepostradatelný zdroj.

Patnáctého prosince 1950 došlo v pařížské soudní síni k následující slovní výměně:

GÉRARD ROSENTHAL: Chtěl bych oznámit, že pan Czapski je autorem knihy s názvem V nelidské zemi.

VIENNEY: Ale všichni vaši svědci napsali nějakou knihu; na tom není nic nového!

Gérard Rosenthal byl právník zastupující žalující stranu, Davida Rousseta, v občanskoprávním sporu pro urážku na cti proti listu jménem Les lettres françaises, jeho vydavateli Claudu Morganovi a Pierru Daixovi, známému uměleckému kritikovi, kulturnímu komentátorovi a autorovi článku, který označil Rousseta za podvodníka, lháře a šiřitele reakční antisovětské propagandy. Konkrétně řečeno, Rousset se v tisku vyjádřil, že v sovětském Rusku existují koncentrační tábory, do kterých mohou posílat lidi i bez soudního procesu, pouze na základě administrativního policejního zákroku. Paul Vienney byl jedním z právníků obhajoby. Tvrzení, že všichni Roussetovi svědci vydali knihy, bylo rétorickým přeháněním, ale je pravda, že všichni dohromady vytvořili slušnou knihovničku klasických memoárů ze sovětského gulagu, mezi něž patří Conspiracy of Silence (Konspirace mlčení, Alex Weissberg), Tell the West (Řekni Západu, Jerzy Gliksman), Elf Jahre in sowjetischen Gefängnissen und Lagern (Jedenáct let v sovětských věznicích a táborech, Elinor Lipperová), Zajatkyní Stalina i Hitlera. Svět v temnotě (Margarete Buberová-Neumannová) a La condition inhumaine. Cinq ans dans les camps de concentration Sovietiques (Nelidský úděl. Pět let v sovětských koncentračních táborech, Julius Margolin).

Kdybych si předsevzal úkol zabývat se obecnými dějinami literatury za studené války, musel bych toho o těchto knihách říci vcelku dost, obzvlášť o Czapského V nelidské zemi. Dotknu se jí krátce v kapitole věnované Viktoru Kravčenkovi. Je to dílo spíše elegické než pronikavé, odhaluje zároveň takřka nepředstavitelnou brutalitu sovětského režimu i kultivovanou slepotu, která západním politikům a názorovým vůdcům bránila ji spatřit. Autor knihy, kosmopolita a mezinárodně věhlasný malíř, polský vlastenec, velice zdatný vojenský důstojník a diplomat, byl také vzácně nadaným spisovatelem. Jak uvidíme, kniha V nelidské zemi jsou paměti spadající do malého, ale významného historického žánru, který samotný zasluhuje hlubší zkoumání: dal by se charakterizovat jako zdokumentované beznadějné pátrání.

V soudním sporu „David Rousset versus Les lettres françaises“ byli všichni obžalovaní a jejich právníci členy francouzské komunistické strany. Tato skutečnost nám může pomoci vnímat pohrdavou nechuť skrytou v poznámce advokáta Vienneyho: „Ale všichni vaši svědci napsali nějakou knihu.“ Chtěl tím dát najevo, že tohle všechno přece všichni už dávno slyšeli – je to jen snůška lží, že internacionální dělnický ráj je ve skutečnosti nějaký brutální systém nucených prací. Nemohu posoudit, zda Vienney opravdu věřil tomu, co hájil, ale bezpochyby měl pravdu v tom ohledu, že tyhle zprávy nebyly žádnou novinkou. V roce 1950 se už očitá svědectví o sovětském policejním státu objevovala nějakých dvacet let. Jestli si někdo přečetl V nelidské zemi, těžko se pak asi stal stoupencem komunismu a v tomto soudním procesu byl ústředním motivem právní strategie strach komunistů z toho, jakou moc mají knihy.

Ale je něco docela jiného bát se knihu číst, nebo se jí bát dotknout. Čtyři knihy, kterým se chystáme věnovat, se pro komunismus staly nedotknutelné v metaforickém smyslu, literatura ale odhaluje ještě dramatičtější fenomén, totiž doslovnou nedotknutelnost. Walter Ciszek byl americký jezuita polského původu. V období náboženských perzekucí strávil čtvrt století po nejrůznějších sovětských věznicích, pracovních táborech a odlehlých provinčních městech a městečkách s nepovědomými názvy, které KGB s oblibou využívala jako exil pro propuštěné vězně. Na všech těchto místech Ciszek nacházel hlad po duchovní službě a překvapující příležitosti poskytovat ji. Na některých sibiřských ztracených vartách existovaly víceméně trvalé římskokatolické kongregace.

Otec Ciszek vzpomínal na následující příhodu. Jednoho dne (to už nebyl v gulagu, ale na „svobodě“ ve vyhnanství) se rozhodl navštívit známého, také kněze. Načasoval si tu návštěvu až neskutečně špatně, protože dorazil k přítelovu příbytku ve chvíli, kdy tam kněz sice nebyl, ale byla tam KGB. Policejní agenti mu zrovna prohledávali byt. Zadrželi Ciszeka a musel tam stát spolu se dvěma sousedy, které přiměli tu akci sledovat jako „svědci“ vyžadovaní sovětskými zákony. Drželi ho tam několik hodin. „Ti agenti prolezli úplně všechno, každou věc pečlivě zkontrolovali a pak ji zase vrátili na místo. Prohlídka se vlekla skoro do jedné hodiny v noci a došlo při ní k velice zvláštní věci: na policích našli misál a modlitební knihu a jeden mladý agent se jich bál byť i jen dotknout.“

To se přihodilo někdy v roce 1959, z čehož si lze domyslet, že za ta dvě desetiletí výskyt bibliofobie mezi Sověty příliš nepoklesl. O dvacet let dříve napadlo v Moskvě Markušu Fischerovou zahnat z hlavy myšlenky na čistky tím, že se začne opět věnovat své nenaplněné dráze zkušené překladatelky západních knih do ruštiny. Vydala se za šéfem Státního nakladatelství s několika slibnými knihami, které si přivezla z nedávného výletu do zahraničí. Byly mezi nimi vzpomínky Arthura Koestlera na zkušenosti ze španělské občanské války a kniha Brothers Ashkenazi (Bratři Aškenaziové) I. J. Singera, která při svém vydání v roce 1936 vzbudila značný ohlas. Když se bavili o Singerově knize, Fischerová věcně zmínila, že „antisovětská“ část se bude muset vynechat. „Zatímco jsem mluvila, listoval knihou. Když jsem pronesla ‚antisovětská‘, doslova tu knížku upustil, jako kdyby ho pálila.“ Možná je to příhodné, že se lidé, kteří knihy pálí, mohou spálit o knížku – takovou, jako jsou čtyři antikomunistické manifesty, kterým se teď budeme věnovat.

TMA O POLEDNÁCH

Americké nakladatelství Modern Library, které už po několik generací obdivuhodně propaguje vážnou literaturu, uspořádalo před deseti lety cosi jako soutěž vsestavování seznamů nejvýznamnějších knih 20.století. Jeden ztěch seznamů, založený na hlasování sečtělých odborníků na literaturu, navrhoval sto nejlepších románů. Tma opolednách Arthura Koestlera zroku 1940 byla na osmém místě.

Sestavovatelé toho seznamu nijak netvrdili, že by měl být vědecky přesný. Pravděpodobně se snažili jen docílit toho, aby se lidé zamysleli nad dobrými knihami, atřeba si dokonce nějakou koupili. Ty seznamy měly být podnětné aprovokativní, nikoli normativní, aje sporné, jestli si Tma opolednách nebo jakákoliv jiná ztěch knih zasluhuje přesně to místo, na kterém se octla. Ale kdyby se sepisoval seznam politicky nejvlivnějších románů minulého století, nebylo by nad čím diskutovat: Tma opolednách by získala první místo zdůvodů vcelku objektivních. Ta kniha měla velký politický dopad, takových se najde vkaždé generaci nanejvýš pár. Arománů ještě méně. Abraham Lincoln se údajně zeptal Harriet Beecher Stoweové, autorky Chaloupky strýčka Toma: „Tak vy jste ta panička, která začala tuhle velkou válku?“ Byla to metafora, ale je zřejmé, jak to myslel. Avtom smyslu, že vpolovině století spolu vedli metaforickou „válku“ zastánci komunismu aantikomunismu mezi západními intelektuály, by bylo možné položit analogickou otázku Koestlerovi.

Arthur Koestler (1905–1983) patří mezi známé intelektuály 20. století. Byl to polyglot svšestrannými znalostmi ajeho široká literární tvorba obsáhla žurnalistiku, beletrii, politické afilozofické úvahy, populární vědu ajedny znejpozoruhodnějších autobiografických memoárů své doby. Několik let byl členem německé komunistické strany. Později se stal jedním znejvlivnějších antikomunistických spisovatelů. Historik Tony Judt mu věnoval esej snázvem „Exemplární intelektuál Arthur Koestler“– od nemilosrdného komentátora evropského intelektuálního milieu je to cenná chvála. Koestlerův bohatý život může blíže osvětlit biografie, kterou její autor Michael Scammell nazval Koestler. The Literary and Political Odyssey of aTwentieth Century Skeptic (Koestler. Literární apolitická odysea skeptika 20. století).

Tma opolednách je příběh posledních dní Nikolaje Rubašova, starého bolševika, revolucionáře lapeného jednou zčistek ve třicátých letech. Začíná jeho zatčením auvězněním akončí opár dní nebo týdnů později popravou ve sklepní věznici. Většinu své stranické kariéry strávil Rubašov vzahraničí. Teď ho obvinili znespecifikovaných kontrarevolučních zločinů, kterými se neprovinil, ale ke kterým se nakonec uvolí „přiznat“. Děj se vpodstatě skládá zRubašovových vjemů aúvah, co se děje sostatními vězni, azněkolika spíše filozoficky zaměřených výslechů vedených dvěma velmi odlišnými vyšetřovateli. Po většinu knihy je čtenář omezený stejným klaustrofobickým prostorem jako vězeň, ale ve třech retrospektivách, které jsou součástí Rubašovových úvah, se na okamžik octneme vněčem jako „reálný“ svět. Když vám prozradím děj, nejenže vám to nemůže pokazit zážitek zčetby, ale ani se to nemůže obsahu knihy přiblížit.

Koestlerův text je uvozen dvěma citáty. Jeden je politický, zMachiavelliho. Druhý, zDostojevského Zločinu atrestu, se dá označit spíše za duchovní. Machiavelli napsal: „Kdo zřídí diktaturu, anechá naživu Bruta, anebo kdo ustaví republiku, anechá naživu Brutovy syny, ten povládne jen krátce.“ Koestler tím stručně shrnuje širší politické zdůvodnění těch procesů: diktátor konsolidoval svou moc tím, že eliminoval vše, co by ji potenciálně mohlo ohrozit. Rozvinutější téma nabízí citát zDostojevského: „Člověk přece musí umět druhého politovat.“

Vyčerpávající adetailní literární analýza Koestlerova zkoumání tématu „politování“ ve Tmě opolednách by zde byla nenáležitá, ale jeho slovní mistrovství si zasluhuje alespoň část velké pozornosti, kterou si získal jeho politický spor. Je zcela zřejmé, že Koestler, mistr tolika jazyků, si plně uvědomoval etymologickou spřízněnost anglických slov „pity“, lítost, a„piety“, „zbožnost“. VDantově Pekle je krásný verš, ve kterém Dante používá slovo pietà tak, že je třeba znát oba tyto významy, aby bylo smyslu učiněno zadost: qui vive la pietà quand’ è ben morta („zde soucit živ, když zhasl vmysli naší“).

Dante si hraje svíceznačným latinským pietas, které přešlo do jeho mateřštiny ido jiných románských jazyků. Jeho průvodcem vpekle je Vergilius aDante sám je živoucím předobrazem zbožného Aenea, hrdiny Vergiliova eposu. Fráze, která dnešní studenty leda pobaví, měla pro Vergilia hluboký význam. Pietas, zbožnost, byla jak společenská, tak iosobní ctnost. Znamenala na jedné straně řádný respekt kobčanské anáboženské povinnosti, na druhé straně úctu kosobním alidským instinktům. Ve dvacátém zpěvu Pekla se Dante setkává sdávnými proroky avěštci, mezi jinými sAmfiaraem aTeiresiem, kteří se pokusili přivlastnit si klidským účelům nevyzpytatelné Boží úradky. Vergilius říká, že díky nim nemůže nikdo spáchat větší zločin. Jejich trest je hrozný. Mají těla zkřivená tak, že jejich horní polovina je otočená vzad. „Že příliš vpřed chtěl vidět,“ říká Vergilius oAmfiaraovi, „zpět dívá se jen, pozpátku se krada.“ Akdyž Dante uroní slzu nad jejich ohavným znetvořením, Vergilius ho plísní: qui vive la pietà quand’ è ben morta (Peklo 20,28). Pointa, kterou Dante opakuje víckrát, ale jen zde ji formuluje takto brilantně, spočívá vtom, že správná teologická perspektiva zakazuje za takových okolností soucit. „Litovat“ odsouzené duše znamená dávat najevo nedokonalé pochopení Boží spravedlnosti– což je vlastně hříchem těch proroků. Část významové šíře toho latinského slova se zachovala vhistorickém pojmu italského umění– Pietà je samozřejmě umělecké ztvárnění Panny Marie truchlící nad mrtvým tělem svého Syna.

Jedním zhlavních témat Koestlerovy knihy je protiklad mezi individuálním asociálním– řečeno marxistickou terminologií, rozvíjí „gramatickou fikci“ první osoby singuláru a„mas“. Koestler brzo nastolí myšlenku piety srozumitelným, leč efektivním způsobem vsouvislosti se zradou německých komunistů. Uvězněný Rubašov má úzké zorné pole– omezené na to, co vidí špehýrkou ve dveřích své cely, cely 404. Jednou zprvních věcí, které vidí, je, jak dozorce nese chleba vězni vsousední cele 407. „Rubašov zahlédl pouze jeho předloktí adlaně. … Dlaně neviditelného č. 407, spojené do tvaru misky.“ Omálo později: „Ty tenké ruce aspojené dlaně mu něco připomínaly, ale nedovedl to určit. Znal obrysy těch natažených rukou istín, který na nich ležel– apřesto mu zpaměti vyprchaly jako dávné melodie či pach přístavní uličky.“ Jiný vězeň, dlouho vězněný bývalý carský důstojník vcele 402, komunikuje sRubašovem ťukáním do trubek, metodou povědomou všem čtenářům lágrové literatury. Tento muž zoufale touží po nějakém zprostředkovaném sexuálním zážitku, po pornografickém líčení Rubašova nejposlednějšího pohlavního styku sženou. Žebrá odalší podrobnosti aRubašov si ho představuje: „Snad klečí na pryčně se sepjatýma rukama jako vězeň včísle 407, když mu dávali chléb. Atu si posléze Rubašov vzpomněl, co mu toto gesto připamatovávalo, ty vyzáblé, vztažené paže: Pietà.“

Epizoda, kterou to Rubašovovi připomene, je první ze tří morálně významných retrospektiv. Je to tajná schůzka smladým německým komunistou „Richardem“ vjedné galerii nejmenovaného uměleckého muzea. Toto setkání znázorňuje obvyklé drama ilegální práce Kominterny. Ten muž nemá žádné příjmení. Rubašova identifikuje podle toho, že přijde svýtiskem „Goethova Fausta ve vydání Reclamky“. Ale okolnosti oné schůzky rozhodně nejsou obvyklé. Je to vroce 1933. Hitler už je umoci. Antikomunistický teror je vplném proudu. „Strana již nebyla politickou organizací, byla to pouhá tisícihlavá atisíciruká krvácející masa.“ Rubašov přišel na schůzku jako zástupce ústředního výboru, aby Richarda připravil oposlední naděje, aby ho plísnil za zcela nepodstatné „úchylkářství“, aaby mu dokonce sdělil rozsudek: strana ho vylučuje azříká se ho. Rubašov naprosto klidně azcela bezcitně vykonává schladnou rozvahou svou stranickou povinnost; Richard koktá, žebroní, panikaří. „Zperokresby německého mistra vlevo viděl Rubašov jen kus, zbytek obrazu zakrývala Richardova záda aopěradlo pohovky: tenké Madoniny ruce sdlaněmi jako vzhůru obrácenými miskami…“

Vepizodě „Richard“ Koestler na konkrétním místě aosobě ilustruje to, co teď historikové obecně nazývají „Stalinovou zradou KPD“.* Tématem druhé retrospektivy, sebevraždy „Prcka Löwyho“, je větší zrada revolucionářského internacionalismu. Obraz složených paží truchlící Panny Marie se vknize pojí sdalším: „Znal obrysy těch natažených rukou istín, který na nich ležel– apřesto mu zpaměti vyprchaly jako dávné melodie či pach přístavní uličky.“ Tím přístavem jsou Antverpy. ZRubašovových úvah apoznámek jeho vyšetřovatele Ivanova lze zrekonstruovat historickou trajektorii. Epizoda sRichardem se odehrála vroce 1933. Krátce poté Rubašova zatklo gestapo. Ve vězení sním zacházeli hrozně, ale nikdy ho nezlomili. Po dvou letech ho pustili avrátil se do Ruska, kde ho přivítali trochu jako hrdinu. To už ale byl rok 1935 avšude se projevoval vliv teroru, který započal svraždou Kirova.** Rubašov se ihned snaží získat nějaký úkol vzahraničí. Mussolini vtrhl do Etiopie, adokonce iSpolečnost národů vyzývala kekonomickému bojkotu Itálie. Radikální odbory přístavních dělníků po celé Evropě bojkot podporovaly. Rubašov dostal od ústředního výboru úkol doručit komunistické sekci přístavních dělníků vAntverpách rozkaz spolupracovat při vykládce dodávky ruské ropy určené pro Itálii. Požadavky na rozvoj sovětské ekonomiky převážily nad jalovou a„sentimentální“ politickou pózou.

„Prcek Löwy“ je komunistický předák vdocích města, jehož úzké uličky jsou cítit směsí nafty ahnijících chaluh. Životní příběh tohoto prostého astatečného proletáře, který vurčitých ohledech velmi připomíná zkušenosti Jana Valtina na témže nábřeží, ilustruje zradu, jíž se na řadových členech jako on dopustila zkornatělá stranická byrokracie. Vširším smyslu je také ukázkou toho, do jaké míry se „mezinárodní komunistické hnutí“ stalo pouhým nástrojem nestálé zahraniční politiky Sovětů. Když Prcek Löwy ajeho přátelé zůstanou věrni svým antifašistickým zásadám, Rubašovovi nadřízení je předhodí vlkům.

Třetí zrada je osobní. Jedním zčastých tragických témat antikomunistické literatury je schopnost nenávistné ideologie zničit všechny upřímné aláskyplné osobní vztahy. Rubašov, který je zpět vMoskvě astal se zněj vysoko postavený byrokrat, si udělá milenku zjedné ze svých sekretářek, Orlovové. Když Orlovovou zatknou kvůli nepodloženému obvinění z„úchylkářství“ ačeká ji brzká poprava, neudělá nic pro to, aby ji bránil. Naopak, morální zbabělost ho dotlačí ktomu, aby projevil loajalitu režimu. Teď na ni ve vězení vzpomíná avybavuje si „zkřížené ruce Madoniny avůně chaluh vpřístavním městě“.

Procesy čistek aZápad

Historie je retrospektivní, vnímáme ji jen vpohledu do zpětného zrcátka. Jedním znejtěžších úkolů historika je spravedlivě vážit mezi tím, co vidíme vzrcátku, a„co víme teď“. Dnes nikdo inteligentní nevěří, že by obžalovaní vMoskvě byli opravdu vinni zločiny, za něž tak krutě pykali. Vroce 1934 či 1938 byly zcela jiné poměry alevicoví intelektuálové na Západě vynakládali neuvěřitelné množství času, energie adůvtipu na debaty otom, zda ti lidé jsou, či nejsou vinni avjakém smyslu. Tma opolednách se samozřejmě tímto nezralým teoretizováním příliš nezabývá. Na druhou stranu, většina komunistů– asvětšími či menšími rozpaky ispousta nekomunistů– přijala to, že obžalovaní jsou vinni, jako neoddiskutovatelný fakt. Apokud se týkalo onoho proč, vývoj španělské občanské války poskytl spoustě lidí zdůvodnění ametaforu: pojem „pátá kolona“.*** Stalin obezřetně čistil Sovětský svaz od potenciální páté kolony– zrádců připravených kolaborovat sHitlerem či simperialistickými silami Západu. Pro pochopení zvláštního začátku příběhu Tmy opolednách je nutné vědět, jak na moskevské procesy reagovali američtí aevropští stoupenci levice.

Takzvané moskevské procesy („procesy čistek“, „loutkové procesy“), které probíhaly ve druhé polovině třicátých let, vpodstatě zlikvidovaly všechny staré bolševiky, bývalé představitele Leninovy vlády, přes polovinu delegátů stranického sjezdu vroce 1934, většinu velení Rudé armády atři čtvrtiny tehdejších členů ústředního výboru komunistické strany. První proces (vsrpnu 1936) odsoudil k smrti Zinovjeva, Kameněva ačtrnáct dalších vysoce postavených starých bolševiků. Říkali jim „šestnáct“. Vlednu 1937 následovalo „sedmnáct“ včetně Radeka aPjatakova. Včervnu 1937 tajné vojenské soudy krvavě vyčistily armádu amezi desítkami dalších popravily maršála Tuchačevského. Závěrečný proces s„pravicovými úchylkáři“ postihl spolu smnoha dalšími významnými osobami iBucharina aRykova.

Všechny civilní procesy byly veřejné ataké se jim dostávalo široké publicity vruském izahraničním tisku. Spojovalo je několik významných rysů– především výstřední obvinění. Obžalované, jimiž byli prakticky samí veteráni marxistické revoluce, vinili ztakových zločinů, jako byla konspirace sLvem Trockým na znovuzavedení kapitalismu vRusku, spolčení snacistickými generály avlastizrada, plánování vražd předních politických vůdců, záměrné poškozování asabotování národního průmyslu apodobně. Dokazování bylo podobně výstřední. Skoro všechna obvinění stála na přiznáních obžalovaných, vnichž ztěchto strašných zločinů obviňovali sami sebe ačasto také ostatní obžalované. Při veřejném procesu obžalovaní jeden po druhém vstávali abez viditelných známek nátlaku či „vymývání mozku“ se přiznávali ke zločinům, které vpodstatě sjistotou zasluhovaly „krajní opatření na obranu společnosti“, jak komunisté nazývali trest smrti. Amnozí znich také prohlašovali, že si zasluhují smrt.

Moskevské procesy byly napodobeninou řádných justičních procesů či hrou na ně– ajeden řádný proces způsobily. Některým západním pozorovatelům připadala ta obvinění doslova fantastická apřiznání knim ještě víc. Jelikož značná část zločinů byla připisována přímo Trockému nebo zločin spočíval ve zločinném spolčení či styku sním, skupina nestalinských příznivců levice vytvořila něco, co nazvali nezávislou komisí pro přezkum fakt. Měla přezkoumat otázku Trockého viny či neviny. Její americké odnoži předsedal filozof John Dewey, muž, jehož pro oslnivou intelektuální integritu uznávali takřka všichni. Tato komise vedla slyšení vCoyoacánu na okraji města Mexika, kde se Trockij usadil. Toto místo nezvolili sohledem na něj, ale na mexickou vládu. Jednání byla veřejná, svýjimkou občasných rokování in camera týkajících se tak vysoce citlivých otázek, jako bylo momentální umístění Trockého archivů. Členové komise si dali záležet na tom, aby formální pozvání obdrželi všemožní názoroví vůdci levice. Někteří, například sovětský velvyslanec vMexiku, odmítli přijít, ale jiní pozvánku přijali. Samotnému Trockému se jakožto obžalovanému, který má být pokládán za nevinného, dokud se neprokáže jeho vina, dostalo korektně zdvořilého, byť poněkud odměřeného zacházení. VMoskvě byl Trockij souzen vnepřítomnosti, zatímco vCoyoacánu, kde byl přítomen jako zdánlivý „obžalovaný“, byla skutečným obžalovaným zákonnost moskevských procesů.

Ta komise měla samozřejmě určité vlastní cíle. Její hybnou silou byl George Novack, snad nejdůležitější americký stoupenec Trockého aurčitě jeden znejinteligentnějších lidí, jaké americký komunismus zrodil. Členem komise byl iBenjamin Stolberg, specialista na dějiny dělnického hnutí aautor známých aforismů, jenž jako první definoval „odborníka“ jako „osobu, která se vyhne malé chybě, zatímco se žene do velkého omylu“. Stolbergovým dobrým přítelem byl žurnalista Carleton Beals, podivínský stoupenec levice toho druhu, jaký začínal být vAmerice ve třicátých letech stále vzácnější stím, jak se mezi intelektuály prudce šířil „vědecký“ marxismus. Beals nebyl žádný marxista, zato se vyznal vrevolučních hnutích Latinské Ameriky, aobzvlášť vmexické revoluci, kterou chápal jako „přirozené“ adomácí politické hnutí, mnohem důležitější pro budoucí štěstí Latinské Ameriky než cokoliv, co se dělo vRusku. Měl za sebou dobrodružný život žurnalisty. Jeho životopisec zveřejnil fotografii, na které ho maskovaní revolucionáři na koních vedou hluboko do nikaragujské džungle, kam se vydal udělat interview spovstaleckým vůdcem Augustem Césarem Sandinem, po němž pásla americká námořní pěchota. Stolberg nominoval Bealse do komise aDewey tu volbu nadšeně schválil. Oba toho nápadu později litovali.

Beals do té komise zvíce důvodů nezapadal aokamžitě vzbudil znepokojení kolegů, když začal pokládat Trockému nepříjemné otázky. Jedno zobvinění proti moskevským „trockistům“ znělo, že usilovali o předání sovětských teritorií Japoncům výměnou za politické výhody. Beals se Trockého začal vyptávat na Brestlitevskou dohodu. Není pravda, že vBrestu Lenin aTrockij uzavřeli sNěmci přesně tento typ dohody? Dovedl by si představit okolnosti, za kterých by to udělal opět? Dále tu byla velmi trapná otázka role komunistů ve španělské občanské válce, jejíž výsledek byl tehdy ještě nejistý. Neposloužili by komunisté španělské republice nejlépe, kdyby se připojili kvládě (jak nakonec učinili)? Trockij byl naprostý dogmatik adržel se svých dogmatických teorií. Pak se Beals zeptal, jestli je pravda, že se– jak slyšel– bolševici „kolem roku 1920“ snažili vměšovat do mexické politiky? To byl opravdu choulostivý dotaz, neboť Trockého exil vMexiku se samozřejmě zakládal na předpokladu, že se zcela zdrží jakýchkoliv místních politických aktivit. Apoštol světové revoluce začal působit poněkud dotčeně. Ne, ožádných revolučních plánech vMexiku nic neví. Ojaké dokumenty že to Beals opírá svou otázku? Při interním zasedání komise si Dewey aostatní členové Bealse podali pro jeho „antagonistický“ přístup kTrockému. Beals se rozhodl, že nemá zájem účastnit se loutkového procesu, ikdyž manipulovaného vjiném smyslu než ty vMoskvě, apo sedmém slyšení na své místo vkomisi rezignoval.

Výsledky zkoumání Deweyho subkomise byly zveřejněny pod názvem The Case of Leon Trotsky (Případ Lev Trockij) tak, jak byly zapsané oficiálním soudním stenografem. Ačkoliv nejsou zcela oproštěné od komických projevů nadutosti typické pro některé pseudolegální tribunály „lidové spravedlnosti“ pozdějších desetiletí, staly se nástrojem mimořádně účinné antikomunistické propagandy. Samotnému Trockému posloužily jako vyvýšená kazatelna či přinejmenším solidní řečnický pult, odkud mohl hlásat své zásady řádně spartánsky revolučního přístupu. Úzkostlivá snaha komise ospravedlivé vyšetřování sice působila teatrálním dojmem parodie na soudní dvůr, ale výmluvně kontrastovala se zcela odlišným divadlem moskevských loutkových procesů.

Komisi se také podařilo vyvrátit řadu osobních svědectví, jimiž se moskevští obžalovaní snažili Trockého obvinit. Veřejný žalobce Andrej Vyšinskij se svými přisluhovači se sice postaral, aby obžalovaní „změkli“, adobře je připravil na výstupy před soudem, ale úplně perfektní práci neodvedl. Nebyl dostatečně pečlivý při provádění toho, co by americký žalobce bral jako předběžné vyšetřování. Jak se ukázalo, vsituaci, kdy je předem známo, že ve skutečnosti kžádnému zločinu nedošlo, je takové vyšetřování dost možná ještě důležitější.

Vzhledem ktomu, že moskevští obžalovaní byli Rusové, se asi není čemu divit, že někteří znich se nejspíš připravovali podle Stanislavského herecké metody. Herci řídící se metodou neměli ani tolik za úkol namemorovat se věty konspiračního scénáře, jako se ve své histrionské představivosti stát trockistickými konspirátory, atudíž se podle toho ipřirozeně chovat. Minimálním požadavkem na trockistického konspirátora je samozřejmě to, že konspiroval sTrockým, aněkolik obžalovaných se ktomu do detailů přiznalo. Ďábel se jako vždycky skrýval vtěch detailech. Jeden zobviněných letěl zBerlína do Švédska konspirovat sTrockým vden, kdy zBerlína do Švédska nic neletělo. Jiný se přiznal, že sTrockým tajně jednal vkodaňském hotelu, který už byl tou dobou srovnaný se zemí. Třetí konspirátor vypověděl, že se setkal sTrockým vcizině vdobě, kdy byl sám pod zámkem ve vězení tajné policie, GPU. Tyto nepříjemné skutečnosti byly veřejně dostupné ainvestigativní žurnalisté evropského buržoazního tisku na ně téměř ihned upozornili. Stačila trocha základního detektivního úsilí. Trockého hodně kontrolovali, velmi často ho na různých místech, kde se vexilu pohyboval, sledovalo několik soupeřících agentů naráz. Mohl vcelku přesně doložit, jak trávil minutu po minutě svůj čas akde se kdy nacházel.

Závěrečná zpráva celé komise vyšla vangličtině pod názvem Not Guilty! (Nevinen!) aovlivnila překvapivě mnoho přívrženců levice, kteří zřejmě předtím váhali, jestli Lev Trockij nekonspiroval snejvyšším německým velením se záměrem zavést vRusku znovu tržní ekonomiku. Apokud byl Trockij ve věci antisovětské konspirace se starými bolševiky nevinný, co ztoho plynulo ohledně těch starých bolševiků? Všichni už byli pod zemí ado hrobu je dostala přiznání ke zločinné antisovětské konspiraci se Lvem Trockým. Hrozila trapná situace ve sféře vztahů sveřejností aúkolem vyřešit ji pověřili Anastáze Mikojana. (Anastáz Mikojan byl jeden zmála starých bolševiků, kteří umřeli vposteli. Jakožto dlouholetý Stalinův spojenec se vpadesátých ašedesátých letech stal známou osobou mezinárodní scény ve funkci prvního náměstka předsedy Rady ministrů Sovětského svazu apozději předsedy prezidia Nejvyššího sovětu. Během čistek aprocesů hrál takříkajíc roli víceúčelového záložníka.) Mikojan se vytasil stvrzením onaprosté věrolomnosti zrádců– když viděli, že už nemohou dál zapírat, podařilo se jim podvrhnout soudu mazané abezvýznamné nepravdy vnaději, že se jich chopí zákeřný buržoazní tisk, či dokonce že tak zasejí sémě pochyb do myslí bezelstných, leč nerozvážných občanů.

Samozřejmě se naskýtala otázka proč. Proč se všichni obžalovaní ve veřejném procesu svážnou tváří přiznávali kodporným politickým zločinům zasluhujícím trest smrti? Ortodoxní komunisté řídící se oficiální stranickou linií dokázali tvrdit, asnad dokonce ivěřit, že zkrátka mluvili pravdu atím to končí. Mnoho nervózních zastánců levice na Západě ale znepokojovala absurdnost těch obvinění ipodivné chování obžalovaných apřipadalo jim, že na tom něco nehraje, ikdyž přesně nevěděli co. Ti dospěli knázoru, že obžalovaní sice opravdu byli vinni, ale podání jejich viny před soudem bylo nacvičené, zjednodušené aalegorizované sohledem na sovětské „masy“ lidí neschopných posuzovat to ve všech ohledech asouvislostech. Vždyť celá teorie okomunistické straně jako „předvoji“, kterou přijímali jak bolševici, tak jejich západní obdivovatelé, tvrdila, že venkovské obyvatelstvo staré Rusi je velmi chabý revoluční materiál, který potřebuje opravdu pevné vedení. Tato interpretace nekladla důraz na konkrétní důkazy, zabývala se hůř napadnutelnou sférou morální viny.

Zůstávala ale spousta skeptiků, od nevěřících po pobavené, apro ty znamenala otázka přiznání závažný hlavolam. Proč ti lidé dobrovolně spolupracovali na své likvidaci? Proč se přiznávali? Robert Conquest vodborné studii The Great Terror. Stalin’sPurge of the Thirties (Velký teror. Stalinovy čistky třicátých let, 1968) zkoumal velmi podrobně řadu možných příčin. Především si všiml, že se vlastně nepřiznali všichni obvinění. Většina ano, ale někteří ztěch, jejichž jména byla uvedena vobžalobě, se před soudem vůbec neobjevili, což mohlo naznačovat, že se soud nemohl spolehnout na jejich spolupráci. Ajeden své písemné doznání usoudu nakrátko odvolal. Po jednodenním přerušení procesu, které mu poskytlo příležitost všechno si rozmyslet aprokonzultovat svyšetřovateli, znovu předstoupil před veřejnost apřiznal se.

Ikdyž obžalovaní přiznávali svou vinu dobrovolně, existovalo silné podezření znátlaku. Mohlo kněmu dojít formou krutého fyzického mučení, které vyšetřovatelé NKVD rutinně používali. Také to mohla být vpodstatě stejně krutá metoda zvaná „běžící pás“, při níž podezřelého vystavovali dlouhým obdobím spánkové deprivace, kdy následoval jeden výslech za druhým. Už jen samotné nekonečné vyslýchání, během kterého štafeta střídajících se vyšetřovatelů dávala zcela jasně najevo, že proces neskončí ničím jiným než přiznáním, mohlo být silnou motivací. Ikdyby byl obžalovaný statečný, ikdyby mu už na ničem nezáleželo, ikdyby dokázal přečkat děsivé mučení asmířil se svlastní popravou, mohlo ho pohnout kfalešnému přiznání, pokud věřil, že to snad zachrání jeho příbuzné nebo jiné osoby vydané na milost jeho mučitelům.

Dnes víme, že vyšetřovatelé, kteří si myslí, že slouží vyššímu cíli, jsou schopní použít jakékoliv fyzické ametafyzické metody. Koestlerova myšlenka, brilantně originální vdobě, kdy ji ve Tmě opolednách formuloval, zněla, že je třeba hledat vnitřní nátlak vsamotné psychologii bolševismu. Předvídal tím přístup, jímž se zabývali Nathan Leites aElsa Bernautová ve spekulativnějších částech své studie soudních procesů Ritual of Liquidation (Rituál likvidace). Výraz „moskevské procesy“ obsahuje slovo „proces“ avjejich ikonografii nalezneme některá témata arekvizity západního či „buržoazního“ soudnictví. Snadno se pak může stát, že zapomeneme, jak málo šlo o„procesy“, ačkoliv dobře víme, že patřily do zcela jiné kategorie: dramatu, rituálu, představení, autodafé, nebo možná názorného výkladu.

Leites nám připomíná, že obvinění byli většinou staří členové bolševické strany. Spravedlnost vnímali zmarxistické perspektivy, vníž „práva jednotlivce“ nehrají žádnou roli. Spravedlnost je to, co strana definuje jako spravedlnost, zatímco se jako meandrující tok valí dějinami. Jednotlivec není nic, kolektiv je vše. Pravdivostí či nepravdivostí vznesených obvinění nebo správností předložených důkazů se mohli zabývat jen lidé, kteří namísto revolučnímu smýšlení propadli buržoaznímu aindividualistickému uvažování. Lze si představit, že vzhledem kextrémním okolnostem k takovým selháním docházelo, ale musela být poměrně vzácná. Tato analýza tvrdila, že motivy kpovolnosti apřiznání, ať už vynucenému jakýmkoliv fyzickým či psychologickým tlakem, byly bolševické.

Leitese ktomuto názoru přivedl muž patřící knejpřednějším aintelektuálně nejvýraznějším obětem procesů, Nikolaj Bucharin. Mnoho poučených čtenářů Tmy opolednách si uvědomovalo, že ústřední postava Rubašova, řečeno Conquestovými slovy, „je modelována myšlením podle Bucharina aosobností afyzickým vzhledem podle Trockého aRadeka“.

Podle Waltera Krivického Stalin předpověděl, že „Evropa to spolkne“.**** Přesto nebyla sovětská vláda zcela lhostejná ktomu, jakou reakci vzbudí loutkové procesy vzahraničí. Věnovala se tomu značně vynalézavě ve zveřejněných zápisech zposledního velkého procesu, který vbřeznu 1938 soudil „pravičáckou atrockistickou skupinu“. Největší rybou, která uvízla vsíti, byl Nikolaj Bucharin. Bucharin byl možná nejchytřejší člověk, jaký kdy seděl vpolitbyru– aza ty roky tam seděla spousta inteligentních lidí. Žargonem stalinistů to opravdu byl „opozičník“ a„pravicový úchylkář“. „Opozičník“ byl dřív každý, kdo nesouhlasil stím, pro co se právě rozhodl Stalin. Minulý čas je tu důležitý. Za raných bolševických dob docházelo někdy na stranických konkláve kživým diskusím. Stalin ale vnutil politbyru pravidlo, že všechna rozhodnutí musejí být jednomyslná. Komunistická kázeň navíc od každého člena strany vyžadovala podrobit se rozhodnutím přijatým politbyrem. Takže opravdové opozičnictví– neboli veřejný nesouhlas stím, co řekl Stalin– už bylo jen historickou vzpomínkou. „Levicové úchylkářství“, jehož skvělým příkladem byl Trockij, prosazovalo názor, že základním anezbytným úkolem marxismu je světová proletářská revoluce, zatímco Stalin pokročil ke koncepci „socialismu vjedné zemi“, která se poté stala svatou. „Pravicové úchylkářství“ prosazovalo umírněnost vrozvoji těžkého průmyslu, upřednostňování spotřebního zboží, zlepšování životní úrovně aspíše pozvolné řešení kolektivizace vzemědělství. Během první pětiletky dal Stalin rozvoji těžkého průmyslu samozřejmě absolutní prioritu azemědělskou kolektivizaci zavedl zcela bezohledně.

VMoskvě vydávali záznamy všech těch procesů vněkolika jazycích ihned poté, co skončily. Arthur Koestler měl jistě přístup kanglickému vydání Report of the Court Proceedings in the Case of the Anti-Soviet „Bloc of Rights and Trotskyites“ (Zprávy osoudním projednávání případu antisovětské „pravičácké atrockistické skupiny“). Tento téměř osmisetstránkový svazek zápisů často nesouvislých atěkavých rozhovorů, které vedl Vyšinskij sobžalovanými, obsahuje vzávěru dlouhý apozoruhodný Bucharinův proslov. Zabývá se vněm přímo motivy svého přiznání či „pokání“ apředem reaguje na očekávanou skepsi západních intelektuálů. To, že se Bucharin vsituaci, vníž se nalézal, staral oto, aby ho západní intelektuálové správně pochopili, je kuriozita, která si zasluhuje vysvětlení, atoto vysvětlení nás přivádí kdalší bitvě knih.

Lion Feuchtwanger

Koestler samozřejmě nebyl jediný významný spisovatel, který se zabýval moskevskými procesy, ikdyž Tma opolednách svým unikátním „úspěchem“ dávno překonala literární kontext doby, kdy vznikla. Vprvních letech Stalinovy vlády byla většina té hrůzy ze Západu neviditelná či alespoň natolik skrytá, že její odhalení vyžadovalo takovou míru zvídavosti, jakou prokazoval málokterý socialista. Hladomor na Ukrajině vletech 1932–1933 byl zvenčí téměř neviditelný. Málokterý komentátor si všiml, že ke značnému rozšiřování systému gulagu docházelo už před zavražděním Sergeje Kirova vroce 1934. Nadšení nad výrobními statistikami první pětiletky vedlo kpřehlížení každodenní mizerie života pracujících. Ale moskevské procesy byly ze zahraničí jasně viditelné; Moskva to tak chtěla.

Rusům také velice záleželo na tom, co si myslí ostatní aco by si myslet měli. Jak napsal slavný francouzský spisovatel André Gide, „nedbají-li ostatně oto, co se vcizině děje, starají se mnohem víc oto, co si cizina onich myslí. Hlavně jim záleží na tom, aby věděli, zda se jim dostatečně obdivujeme. Hlavně se bojí, že nejsme dostatečně informováni ojejich úspěších. Nepřejí si ani tak, abychom je informovali, jako abychom je chválili.“ Knížečka, ve které napsal tato slova, se jmenovala Návrat ze Sovětského svazu. Byl to stručný popis jeho návštěvy Moskvy, kde přednesl smuteční řeč na pohřbu Maxima Gorkého včervnu 1936. Gide nejprve sRusy sympatizoval, byť ijen snejlepšími znich, ale později se distancoval od zbožňování Sovětů, které se od francouzských literárních stoupenců levice očekávalo. Začal silně kritizovat směr, jímž se za Stalina začal sovětský život ubírat, ato především jeho obrat kabsurdnímu intelektuálnímu konformismu abyrokracii.

Po vydání této knížečky se na Gideovu hlavu snesla bouře politického zlořečení, na které neprodleně zareagoval oněco delším pokračováním nazvaným Retuše kmému Návratu ze Sovětského svazu. Vtom se tolik neomezoval. Jde většinou ouličnické útoky na jeho rádoby trýznitele, ale najdeme zde často ikonkrétnější kritiku Stalinova režimu. Atentokrát se Gide hodně věnuje otázce procesů. Armádu literátů věřících vpravdivost těch soudů prorocky vybídl: „Přátelé, přiznejte si, začíná se vás zmocňovat neklid; aptáte se srostoucí úzkostí (tváří vtvář například moskevským procesům), až pokud budeme musit tohle schvalovat? Dříve či později se vám otevřou oči; budou nuceny se otevřít. Pak se budete ptát, vy poctiví: Jak jsme je mohli mít tak dlouho zavřeny?“

Vdalší části Retuší, sestavené zposlaných apřijatých dopisů, se Gide kprocesům několikrát vrací. Uvádí svůj dopis Jeanu Guéhennovi, tehdejšímu významnému akademickému přívrženci levice. Guéhenno Gideovi napsal: „Zdá se, že není možno pochybovat ovině obžalovaných, odsouzených… tito lidé jsou vinni.“ Pokusil se ale osmír mezi francouzskými socialisty formulací: „Co se nás týče, není na nás být trockisty, či stalinisty, to jsou záležitosti specificky ruské.“ Gide sním souhlasil– do jisté míry. „Ale myslím, že člověk může neschvalovat Stalina anemusí se při tom stát hned trockistou.“ Gide tvrdil, že větší nebezpečí tkví ve spojování „stalinských kompromisů“ se samotnou ideou revoluce. „Právě proto, že na tyto kompromisy poukazoval, byl prohlášen Trockij za veřejného nepřítele (zatímco jím jsou jen stalinské kompromisy) abyl jedním vrzem házen do stejného koše sfašismem, což je opravdu trochu příliš prostoduché. Je větším nepřítelem fašismu než sám Stalin aprávě jako revolucionář aantifašista poukazuje na kompromisy posledně jmenovaného. Ale jděte apřesvědčte otom zaslepený lid!“

To byl silný tabák, ale najde se ještě silnější– dopis tajemníka Národní federace francouzských horníků Klébera Legaye. Tento muž se jako člen delegace tvořené čtyřmi zástupci hornických odborů ajedním zástupcem komunistů vydal na návštěvu do Moskvy– náhodou právě vdobě, kdy probíhal proces sRadekem. Odborníky na hornictví udivily důkazy, na základě nichž byli Pjatakov adalší usvědčeni ze sabotáží těžby. Obžaloba, na kterou obžalovaní reagovali slavnostním doznáním viny, tvrdila, že záměrně umožnili, aby se vdolech nahromadily výbušné koncentrace metanu, anepřetržitě tuto situaci udržovali po dva roky, zatímco čekali na příkaz kexplozi! Ztechnického hlediska to bylo vyloučeno. Ale pokud by něco byť ijen vzdáleně podobného bylo uskutečnitelné, muselo by to znamenat buď to, že vůbec nebyla dodržována bezpečnostní opatření, jimiž se sovětské průmyslové protokoly chlubily, nebo sobžalovanými musela spolupracovat obrovská adosud neodhalená armáda důlních inspektorů. Vprosinci 1936 otom Kléber Legay napsal článek do francouzského tisku. Uvedl, že všichni bánští experti, snimiž cestu podnikl, jsou ochotni jeho názor potvrdit, zatímco žádat oto zástupce komunistů Quineta by asi nebyl dobrý nápad: „Opátém nemluvím, nemůže odporovat moskevským bůžkům, pánům dneška, kteří snad budou zítra zastřeleni.“

Závazek historické objektivity je vždycky náročný, ale pro někoho občas až příliš. Gide bezpochyby očekával nějakou „odpověď“, ale jak za ni považovat pozoruhodnou knihu, kterou vroce 1937 vydal Lion Feuchtwanger? Jeho kniha Moskau 1937. Ein Reisebericht für meine Freunde (Moskva 1937. Popis mé návštěvy pro mé přátele) naoko líčí jeho dlouhou návštěvu vMoskvě vlednu aúnoru toho roku, ale ve skutečnosti je míněna jako odpověď Gideovi od příznivce Sovětů. „VMoskvě,“ píše Feuchtwanger, „může člověka snadno svést kneospravedlnitelně nepřátelskému postoji spousta drobných nepříjemností, které tam komplikují každodenní život, aoslepit ho vůči důležitým věcem. Velmi brzy jsem si uvědomil, že dokonce itak vynikající spisovatel jako André Gide dovolil, aby mu tyto banální mrzutosti zkřivily úsudek.“ Gide se ve skutečnosti nezabýval žádnými „banálními“ záležitostmi. Vylíčil to tak, že vsovětském Rusku nefunguje prakticky nic kromě policejního aparátu, který pracuje přesčas. Ale jeho obavy byly spíše duchovního afilozofického rázu.

Literární reputace je podobně jako pravda dcerou času. Gide dnes platí za jednoho znejvětších spisovatelů 20. století. Feuchtwanger je zapomenutý anečtený „kdysi populární autor“. Vdobě španělské občanské války to vypadalo jinak. Byli to soudobí titáni– jeden hrdina levice, druhý rušivý odpadlík apravděpodobně kryptofašista. Feuchtwanger byl schopný, plodný avelmi čtený romanopisec. Žid Süss patřil mezi největší bestsellery doby, která milovala panoramatické historické romány jako Anthony Adverse nebo Jih proti Severu. Feuchtwanger byl velice kultivovaný avzdělaný. Dnes jeho jméno připomíná především Feuchtwangerova akademická knihovna vJižní Kalifornii.

Podobně jako Thomas Mann, jehož současníci považovali za méně kvalitního autora, byl Feuchtwanger perzekvován nacisty ajako Židovi mu usilovali oživot. Jeho jméno stálo vysoko vGoebbelsově seznamu obyvatel Říše, které bylo třeba pro jejich protiněmecké aktivity anázory zbavit občanství. Goebbels tu urážku korunoval, když nechal natočit film Žid Süss, propagandistickou antisemitskou karikaturu. Feuchtwanger uprchl před Hitlerem do Francie, kde vmalém středomořském letovisku Sanary-sur-Mer zřídil jakýsi salon pro uprchlé německé stoupence levice. Jedním zvýznačných návštěvníků byl Arthur Koestler. Právě odsud ze Sanary podnikl Feuchtwanger svůj slavný výlet do Moskvy, kde se mu podařilo dvakrát promluvit se Stalinem. Ty rozhovory vzbudily velkou pozornost. Po pádu Francie byl Feuchtwanger nakrátko internován vichistickými úřady. Smrti unikl částečně díky štěstí ačástečně aktivní zásluhou amerických unitářů, aktivistů bojujících za lidská práva, kteří ho dramaticky propašovali do bezpečí přes přístav Lisabon. To vše se ale odehrálo až poté, co po světě vyšla jeho kniha Moskau 1937. Charakter této knížky může naznačit fakt, že vAnglii vyšla ve velkém nákladu vlevicovém nakladatelství Left Book Club. VAmerice ji vsrpnu 1937 vydalo nakladatelství Viking.

Moskau 1937 si ze všech západních apologií loutkových procesů vysloužila přívlastek „nejnechutnější“– avzhledem kpočetné konkurenci je to velká urážka. Někteří odborníci dospěli knázoru, že Feuchtwanger byl sovětský agent. Nejmírnější interpretace brala ohled na to, že pro Žida vhitlerovském Německu bylo Stalinovo Rusko přinejmenším rétorickou antitezí. Tak či tak, jeho kniha se bezesporu stala zkomunistické perspektivy vrcholem užitečného idiotství. Podle Feuchtwangera je veškerá liberální kritika Stalinova režimu malicherná airelevantní asvědčí oneschopnosti ocenit velkolepost lesa kvůli několika nevhodně rostoucím semenáčkům. Feuchtwangerovo hanobení „buržoazních“ svobod bylo pro určitý typ levicovosti třicátých let typické. Dalo by se to charakterizovat nářkem Harolda Laskiho, že jedinou „svobodou“, kterou kapitalismus nabízí, je svoboda vykořisťovat abýt vykořisťován, svoboda být nezaměstnaný.

Feuchtwanger nadšeně popisuje, jak si Sověti uvědomují svou nadřazenost. „Jeden zvůdců Svazu“– čímž je samozřejmě míněn Sovětský svaz– říká: „Jsme batalion na pochodu. Nejprve musíme zvítězit, pak teprve můžeme přemýšlet, jestli bychom neměli mít knoflíky na uniformách otrochu výš nebo níž.“ Ty knoflíky, okterých se tu mluví, jsou ozdobné nepodstatnosti jako například občanské svobody. Feuchtwangera hrubě uráželo, jak především bývalí komunisté stále častěji kladli morální rovnítko mezi sovětský anacistický stát. Dával přednost jiné, podivnější rovnici, kterou mu navrhl sovětský filolog. „Demokracie je vláda lidu, diktatura je vláda jednotlivce. Ale pokud ten jednotlivec reprezentuje lid tak ideálně, jako to máme my tady, pak se demokracie adiktatura stává jedním atímtéž.“

Jádrem knihy jsou dvě fascinující kapitoly věnované Trockému atrockistickým procesům. Feuchtwanger je sice příznivcem Stalina, to ale nijak neovlivňuje jeho schopnost elegantně vystihnout podstatu sporu mezi Stalinem aTrockým. Trockij umí dobře mluvit ariskovat, nicméně nemá opravdovou moc něco uskutečnit. Mírný, nedramatický azdrženlivý Stalin sice není dobrý řečník, ale na uskutečňování věcí je odborník. Například „zorganizoval rolníky“– což je vskutku pozoruhodné shrnutí zemědělské kolektivizace za Stalina. Feuchtwanger si uvědomuje, že procesy zasadily prestiži ruského komunismu vočích západních intelektuálů hlubokou ránu. „Řada těch, kteří byli předtím přáteli Sovětského svazu, se vlivem těchto procesů stali jeho oponenty.“ Sám Feuchtwanger byl na pochybách, dokud věc vnímal na dálku, ale pak měl možnost během pobytu vMoskvě sledovat všechna zasedání druhého procesu (sRadekem aPjatakovem). Osobní zkušenost ho zcela zbavila pochybností. Opřiznáních hlavních obžalovaných řekl toto: „Byl jsem nucen přijmout svědectví svých smyslů amé pochyby se rozplynuly stejně přirozeně, jako se rozpouští sůl ve vodě. Pokud to byla lež nebo připravené předem, pak nevím, co je pravda.“ Výstižně řečeno.

Astejně jako byl přesvědčený ovině obžalovaných, nepochyboval ani ovětší vině toho, kdo snimi na dálku manipuloval, tedy Lva Trockého. Pokud někdo pokládá ze nepravděpodobné, že by Trockij, dogmatik světové socialistické revoluce, uzavřel tajnou dohodu sfašisty, pak se nevyzná ani vdějinách, ani vliteratuře. „Když Alkibiades přeběhl kPeršanům, proč by nemohl Trockij přeběhnout kfašistům?“ Copak Shakespearův Coriolanus poté, co ho vypověděli zŘíma, neuzavřel spojenectví sVolusky, nepřáteli Říma?

Knihu Moskau 1937 lze dnes vnímat jako zvlášť podivnou literární anomálii. Těsně před válkou se velmi rozšířila vněkolika evropských jazycích aKoestler ji jistě znal. Ale knihu ijejího autora brzo smetly hrůzné události. Za prvé, do spolku sfašismem se nedal horkokrevný Trockij, ale mírný Stalin. Amírnému Stalinovi se také zanedlouho poté podařilo nechat násilníka Trockého zavraždit nástrojem, který obvykle označují jako „cepín“, ale mně spíše připomíná sekerku na šindele. Feuchtwangera po útěku do jižní Francie zavřely vichistické úřady do koncentračního tábora. Naprostým zázrakem se mu podařilo uprchnout do Spojených států anakonec se usadil vJižní Kalifornii. Tam se pod povrchním dozorem FBI stal členem místní komunity tvořené částečně exulanty ačástečně snílky. Hollywood byl velmi daleko od Moskvy, takže Feuchtwanger toho kromě pár rozpačitých aspíše naznačených omluv nemusel moc vysvětlovat.

Feuchtwangerova souvislost sKoestlerovou Tmou opolednách je okrajová, ale zajímavá. Bucharinova apologia čili řeč před popravou obsahovala spoustu zajímavých detailů, mezi nimi jeden bibliografický. Ačkoliv vězení NKVD, ve kterých probíhaly výslechy, neslula knihovními sbírkami, Bucharin říká: „Náhodou se mi dostala do ruky Feuchtwangerova kniha zvězeňské knihovny. Píše vní oprocesech strockisty. Velmi to na mne zapůsobilo…“ Snad přišla Bucharinovi do rukou kniha Moskau 1937 stejnou náhodou, jakou se při výstupu na Mont Ventoux dostala Petrarcovi do kapsy Vyznání svatého Augustina.

„Byl jsem ve vězení přes rok,“ říká Bucharin na začátku svého pečlivě formulovaného proslovu, „anevím proto, co se děje ve světě. Ale soudě podle fragmentů skutečného života, které se ke mně někdy náhodou dostávají, vidím, cítím achápu, že zájmy, které jsme tak zločinně zradili, vstupují do nové fáze gigantického rozvoje avystupují teď na mezinárodní scéně jako mohutný asilný faktor mezinárodní fáze proletářského boje.“ Když Bucharina zavřeli, ta kniha ještě ani nebyla napsaná, ale dostala se mu do rukou ve velmi vhodný čas. Bucharin přiznává, že odění ve světě nic neví– sobecnou výjimkou toho, že vnímá mohutný pokrok Sovětského svazu. Jeho řeč však dokládá, že si byl vědom také jednoho faktu ze zahraničí. Věděl, ato díky Feuchtwangerovi, že někteří západní intelektuálové mluví pochybovačně ověrohodnosti přiznání, která při procesu strockisty zazněla. Bucharin se ve chvíli, kdy stojí nad vlastním hrobem, snaží tyto pochyby rozptýlit.

Pro romanopisce patří mezi nejcennější úspěchy, když se mu podaří vytvořit skutečně komplexní postavu. Koestlerův Nikolaj Rubašov je oslnivě komplexní. Našli bychom málo větších památníků génia historického románu. Některé Stalinovy oběti na nás mohou působit dojmem vcelku atraktivních asympatických lidí. Zinovjev byl autorem řady přístupných esejí, ve kterých není těžké rozpoznat povědomý apovznášející humanistický duch. Radek byl vcelku vtipný člověk amezi zamračenými avousatými teoretiky často působil dojmem nepodařeného Francouze. VBucharinově osobě se pojila pronikavá inteligence satraktivní vizí nápravy lidstva. Životopisec, který ho popisuje div ne jako světce, nám podává obraz člověka, se kterým nejenže by si mohla rozumět Margaret Thatcherová, ale dokonce muže, se kterým byste si mohli ivy dobře popovídat ustolu. Dokonce iTrockij– ba spíše zvláště Trockij, pokud nás dialektika dějin nutí volit mezi ním aStalinem– má jisté očistné lidské vlastnosti, byť často dobře skryté. Ale všichni ti lidé byli bolševici. Vdůsledku této politické volby měli zprincipu účast na masovém vraždění. Kdyby je měli soudit podle stejných zásad, jaké se uplatnily vNorimberku proti německým válečným zločincům, ani jeden by neunikl šibenici. Žili podle zásad historické nutnosti ataké podle nich zemřeli.

Navíc byli skutečně vinni velkým zločinem, jehož byly všechny ty drobné fiktivní zločiny, kněmž se doznali, pouhými alegoriemi. Tím zločinem bylo „opozičnictví“. Každičký zobviněných se někdy vzepřel Stalinovi, jeho idejím, jeho taktice, jeho programu. Většina znich mu pravděpodobně oponovala dosud– in pectore! Akdo ví? Přece není zcela nemožné, že vzhledem ktomu, jak dlouho se ti zločinci přátelili, spolu třeba někdy dva tři znich obezřetnými slovy atichým hlasem mluvili osvé opozici. Jinými slovy, mohli být ve skutečnosti doopravdy vinni konspirací. Stalin se nepochybně snažil očistit zemi od vší myslitelné opozice, ale osobní prvek jeho jednání, element zakládající se na jeho žárlivosti, pocitu nejistoty či pomstychtivosti, lidé pravděpodobně přeháněli. Soudní procesy čistek byly koneckonců prostě jen malou, byť velmi nápadnou součástí mohutného procesu, jímž se Stalin snažil zbavit zemi všech zdrojů eventuální opozice.

Bucharin, Koestler ašpanělská válka

Jelikož se příběh Tmy opolednách zabývá moskevskými procesy, je nejspíš nutné upozornit ještě na něco, co bylo sice pro Koestlera očividné, ale dnešnímu čtenáři by to mohlo uniknout. Zločiny komunistů ve Španělsku pramenily ztéhož zdroje jako zločiny moskevských soudních síní. Obojí bylo součástí téhož balíku, jednoho velkého procesu „čistek“ scílem zajistit absolutní hegemonii stalinismu.

Exkomunistický romanopisec

Tma opolednách– Le Zéro et l’Infini

Co je třetí stav? VŠECHNO.

Čemu věřili