Obsah

Obálka

Titul

Copyright

Věnování

Mapa Budapešti 1956

Mapa Evropy po druhé světové válce

Mapa Maďarska 1956

Hlavní postavy

Úvod

Prolog / Neděle 4. listopadu 1956

PRVNÍ ČÁST / PŘEDEHRA

1/ 9. říjen 1944, Moskva

2/ Budapešť, 1945

3/ 4. listopad 1945

4/ 1948

5/ Boží hod vánoční 1948, 15 hodin

6/ 15. říjen 1949, Budapešť

7/ 31. prosinec 1951

8/ 4. listopad 1952, Washington

9/ 3. leden 1953, Budapešť

10/ 13. červen 1953, Moskva

11/ 4. červenec 1953, Budapešť

12/ 7. leden 1955, Moskva

13/ 2. březen 1955, Budapešť

14/ 25. únor 1956, Moskva

15/ 27. červen 1956, Budapešť, 19 hodin

16/ 12. červenec 1956, Washington

17/ 13. červenec 1956, Budapešť

18/ 6. říjen 1956, Budapešť

DRUHÁ ČÁST / REVOLUCE

19/ Úterý 23. říjen 1956

20/ Středa 24. říjen

21/ Čtvrtek 25. říjen

22/ Pátek 26. říjen

23/ Sobota 27. říjen

24/ Neděle 28. říjen

25/ Pondělí 29. říjen

26/ Úterý 30. říjen

27/ Středa 31. říjen

28/ Čtvrtek 1. listopad

29/ Pátek 2. listopad

30/ Sobota 3. listopad

31/ Neděle 4. listopad

TŘETÍ ČÁST / NÁSLEDKY

32/ Pátek 7. listopad

33/ 22. listopad 1956

34/ 16. červen 1958

Dovětek

Dodatek / Šestnáct požadavků

Poděkování

Seznam fotografií ve fotopříloze

Bibliografie

Poznámky

Rejstřík

Tiráž

Fotopříloha

Seznam stránek

1

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

296

297

298

299

300

301

302

303

304

305

306

307

308

309

310

311

312

313

314

315

316

317

318

320

321

322

323

324

325

326

327

328

329

330

331

332

333

334

335

336

337

338

339

340

341

342

343

344

345

346

347

348

349

350

352

353

354

355

356

357

358

359

360

361

362

363

364

365

366

368

368

369

370

371

372

373

374

375

376

377

378

379

385

387

391

393

395

398

380

381

382

383

384

386

388

389

390

392

394

396

397

399

400

401

402

403

404

405

406

407

408

409

410

411

412

413

414

415

416

417

418

419

420

421

422

423

424

425

426

427

Mezníky

Cover

The translation was kindly supported by the Fund for Central & East European Book Projects, Amsterdam.

Překlad laskavě podpořil Fond pro středoevropské a východoevropské knižní projekty, Amsterdam (CEEBP).

Knihu finančně podpořila Nadace Český literární fond.

Victor Sebestyen

TWELVE DAYS

Revolution 1956

Copyright © Victor Sebestyen, 2006

First published by Weidenfeld & Nicolson, London

Czech edition © Maraton, 2024

Translation © Pavel Pokorný, 2024

ISBN 978-80-88411-28-4

Pro Jess

V textu používaný Velký bulvár (Nagykörút) je označení pro navazující třídy bulvár Svatého Štěpána, Leninův bulvár, Józsefův bulvár a Ferencův bulvár.

Hlavní postavy

István Bibó (1911–1979) byl jeden den členem kabinetu v Nagyově poslední vládě. Jako jediný z ministrů odmítl uprchnout, když 4. listopadu 1956 zaútočili na parlament Sověti. Jeden z nejvlivnějších maďarských politických filozofů. V roce 1956 odsouzen na doživotí. Propuštěn v rámci všeobecné amnestie v roce 1963.

József Dudás (1912–1957), revoluční vůdce, jehož skupina bojovníků obsadila během povstání několik strategických budov v Budapešti. Patřil k těm povstalcům, kteří byli popraveni jako první v lednu 1957.

Ernő Gerő (1889–1980) strávil od poloviny dvacátých let dvě desetiletí v exilu v SSSR. Významný agent KGB. Po „osvobození“ Maďarska byl v letech 1945–1956 druhým nejvýše postaveným komunistou. V červenci 1956 převzal vedení strany, ale druhého dne revoluce byl Rusy odstraněn. Do roku 1961 žil v exilu v Rusku. Pak se vrátil do Budapešti, kde pracoval jako příležitostný překladatel.

András Hegedüs (1922–1999), maďarský předseda vlády v letech 1955–1956. Uprostřed revoluce uprchl 28. října 1956 do SSSR. V roce 1958 se vrátil do Maďarska a učil sociologii.

János Kádár (1912–1989), za Rákosiho éry v letech 1948–1951 komunistický ministr vnitra. V letech 1951–1954 vězněn. Dne 25. října 1956 se stal členem revoluční vlády Imreho Nagye, ale 1. listopadu se postavil proti ní. Po potlačení revoluce jej Sověti instalovali jako maďarského vůdce. Do roku 1988 byl generálním tajemníkem strany.

Béla Király (1912–2009), generál odsouzený v loutkovém procesu v roce 1952 na doživotí. Propuštěn v září 1956. V říjnu 1956 ustanoven velitelem maďarských revolučních ozbrojených sil. Velel obraně Budapešti. Po ruské invazi v listopadu 1956 uprchl na Západ. Odsouzen k smrti in absentia. Učil dějiny na Brooklyn College Newyorské univerzity. V roce 1989 se vrátil do Maďarska. V letech 1990–1994 byl nezávislým členem parlamentu.

Sándor Kopácsi (1922–2001), velitel budapešťské policie v letech 1952–1956. Souzen s Imrem Nagyem jako jeden z původců revoluce. Odsouzen na doživotí. Amnestován v roce 1963, emigroval do Kanady. Dvacet let pracoval jako elektromechanik v Torontu. V roce 1989 se vrátil do Maďarska.

Géza Losonczy (1917–1957), novinář, byl blízký politický poradce a přítel Imreho Nagye. Během Rákosiho čistek byl vězněn a mučen. Dne 4. listopadu se spolu s Nagyem uchýlil na jugoslávskou ambasádu a spolu s Nagyem byl internován a vězněn. Zemřel 21. prosince 1957 na následky nuceného podávání potravy během hladovky v budapešťské ústřední věznici.

Pál Maléter (1917–1958), vojenský velitel v maďarské armádě. Vedl obranu hlavních revolučních opěrných bodů. Imre Nagy ho povýšil na generálmajora a ustanovil ho ministrem obrany. Když byl vyslán vyjednávat se Sověty, 3. listopadu 1956 ho unesla KGB. Byl souzen s Imrem Nagyem a 16. června 1958 popraven.

József Mindszenty, kardinál (1892–1975), primas maďarský, po loutkovém procesu v roce 1949 odsouzen na doživotí. Propuštěn z vězení během revoluce 31. října 1956. Po ruské invazi nalezl 4. listopadu útočiště na americkém velvyslanectví, kde zůstal do roku 1971.

Imre Nagy (1896–1958), maďarský předseda vlády v letech 1953––1955 a poté od 24. října do 4. listopadu 1956. Politický vůdce maďarské revoluce. Po rozdrcení povstání unesen Sověty. Deportován do Rumunska a vězněn. V roce 1957 se vrátil do Budapešti. V následujícím roce byl během tajného procesu odsouzen a 16. června 1958 oběšen.

Mátyás Rákosi (1892–1971), vůdce maďarských emigrantů v Sovětském svazu v letech 1940–1944, od roku 1945 do července 1956 generální tajemník maďarské komunistické strany. Rusy odvolán z funkcí. Zbytek života strávil v SSSR v Kyrgyzstánu. V roce 1970 měl možnost vrátit se do Maďarska, pokud se zaváže politicky se neangažovat. Odmítl. Po smrti bylo jeho tělo přivezeno ze Sovětského svazu, byl pohřben v Budapešti.

János Szabó, „strýček“ (1897–1957), řidič nákladního auta a nejznámější vůdce vzbouřenců. Vedl jednu z hlavních skupin ozbrojených bojovníků za svobodu. Byl zatčen při pokusu utéci na Západ. Oběšen v lednu 1957.

Attila Szigethy (1912–1957), jeden z hlavních revolučních vůdců mimo Budapešť. Šéf revolučního výboru v Rábu, městě na severozápadě Maďarska. Po potlačení revoluce spáchal v srpnu 1957 sebevraždu pár dnů předtím, než mělo dojít k jeho soudu.

József Szilágyi (1917–1957), podplukovník policie v Budapešti a poté vůdčí představitel opozice proti Rákosimu. Během revoluce byl tajemníkem Imreho Nagye. V roce 1957 byl odsouzen a oběšen.

Zoltán Tildy (1889–1961), maďarský prezident v letech 1946–1948. V období let 1948–1956 v domácím vězení. Stal se místopředsedou vlády Imreho Nagye a jeho blízkým důvěrníkem. V listopadu 1956 byl zatčen a odsouzen k šesti letům vězení. V roce 1959 byl propuštěn z vězení na individuální amnestii.

Úvod

Dokonce ještě dnes, kdy je Budapešť rušné a moderní hlavní město členského státu Evropské unie, najdete na některých veřejných budovách a velkých činžácích důlky po střelách. Maďarům i návštěvníkům z ciziny záměrně připomínají tragédii, která se odehrála před desítkami let a která bude navždy inspirací všem bojovníkům proti tyranii: maďarskou revoluci roku 1956.

Je příběhem heroického neúspěchu, příběhem o úctyhodné odvaze jít do předem ztraceného boje a o nemilosrdné krutosti. Malý národ, jehož lid byl ozbrojený v podstatě jen puškami a Molotovovými koktejly, měl odvahu vzepřít se jedné ze světových supervelmocí. Nadšené odhodlání Maďarů postavit se Rusům ohromilo všechny, kteří jejich boj sledovali. Mnohým lidem po celém Západě ležel osud Maďarska upřímně na srdci. Po několik euforických dnů to vypadalo, jako kdyby mohli revolucionáři zázrakem dokonce zvítězit. Pak uhodila realita. Sověti s drtivou silou přepadli zemi. Maďaři byli brutálně rozdrceni, jejich hlavní město bylo zničeno, zemřely tisíce lidí a jejich zem byla okupována ještě další tři desetiletí.

Revoluce byla rozhodujícím momentem studené války. Sovětský svaz dal tehdy jednoznačně najevo, že je připravený použít pro udržení svého impéria barbarských metod a Západ mu v tom nezabránil. Svobodný svět s hrůzou a účastenstvím sledoval, jak ruské tanky proměňují krásné budapešťské čtvrti v rozvaliny. Ale západní političtí vůdci neudělali nic.

Po zhroucení komunismu se vynořila spousta nových materiálů o povstání.* Čím víc toho víme, tím zřejměji se Maďarsko jeví jako jedno z mnoha bojišť ve velkém střetu Východu se Západem během druhé poloviny 20. století. Maďarsko bylo pěšcem sevřeným v pasti mezi mocnějšími silami. V roce 1956 se jeho osud netvořil na ulicích Budapešti, nerozhodovali o něm maďarští hrdinové, zrádci či podvodníci, o kterých se píše na těchto stránkách. Všechna podstatná rozhodnutí učinili ti, co byli u moci v Moskvě a Washingtonu. Proto se dějiště této knihy často přesouvá z Maďarska do Sovětského svazu a do Spojených států.

Dokumenty, které byly nedávno zpřístupněny v Rusku, umožňují upřesnit dřívější názory na to, jak sovětští vůdci vůči Maďarsku v roce 1956 postupovali. Stalinovi dědicové, nesmiřitelní rivalové, několik dní lavírovali a byli překvapivě nejistí, ale nakonec projevili divošskou krutost, jakou by člověk od tyranů očekával. Metody, které v Budapešti použili, byly děsivé. Rudí carové v Kremlu se zachovali stejně, jako se vždy projevovali typičtí imperialisté už od časů Římanů. Chtěli si za každou cenu udržet to, co měli. Nebyli to blázni a ani příliš netrpěli falešnými představami. Velmi dobře chápali, jak lidé ve východní Evropě komunismus a Rusy nenávidí. Po válce vybudovali obrovský monolit mocenského bloku, konstrukci, jež se zdála být děsivě silná. Ale stárnoucí muži Kremlu byli dost jasnozřiví, aby věděli, že se celé impérium může za pár dnů zhroutit, jak se třiatřicet let po maďarské revoluci také stalo. V roce 1989 už Sovětský svaz ztratil zájem udržet si své vazalské státy v Evropě. V roce 1956 pro něj však bylo zachování imperiálního vlastnictví národní a ideologickou prioritou. Rusové rozhodně nechtěli připustit, aby některý ze satelitů opustil „socialistický tábor“. Nikita Chruščov a další moskevští komunističtí velmoži udělali ze své perspektivy v Budapešti „správnou“ věc nebo se přinejmenším zachovali předpověditelně. Zaplatili vysokou cenu krve, aby získali čas.

Pokud jde o roli USA v roce 1956, odhalují toho dokumenty víc. Američané „vyhráli“ studenou válku a diktovali, jak bude psána její historie. Voják, politik a prezident Dwight Eisenhower a jeho ministr zahraničí, tvrdohlavý John Foster Dulles, jsou v USA dodnes respektované postavy, leč maďarská revoluce nebyla jejich nejskvělejší hodinou. Padla do posledního týdne prezidentské předvolební kampaně před jeho druhým zvolením a do suezské krize. Eisenhower považoval Egypt za důležitější než Maďarsko, což je pochopitelný názor. Matoucí je ale jeho janusovská politika před povstáním. Během Eisenhowerova prvního prezidentského období vedli jeho pobočníci a mediální manipulátoři bojovné řeči o „osvobozování zajatců“ za železnou oponou a „zatlačování“ komunismu. CIA utratila miliony dolarů na propagandu šířící evangelium demokracie. Maďary to bezpochyby povzbudilo k povstání. Když ale revolucionáři potřebovali pomoc, oficiální představitelé Washingtonu si nad tím umyli ruce a Maďaři zůstali osamocení bez pomoci. S velkou nadsázkou lze říci, jak se vyjádřil jeden bojovník za svobodu v Budapešti, že američtí bojovníci studené války byli připraveni bojovat s komunismem do posledního Maďara. Mnoho Maďarů však mělo v roce 1956 pocit, že je Spojené státy zradily.

Není těžké jejich dojem pochopit. Richard Nixon, jehož pověst utrpěla na počátku sedmdesátých let v důsledku aféry Watergate, sice sehrál v tomto dramatu jen drobnou roli, ale v roce 1956 byl viceprezidentem a příkladem absolutně hrůzného modelu reálpolitiky. Tři měsíce předtím, než maďarská revoluce začala, řekl na schůzi v Bílém domě, že z hlediska práce s veřejností by z americké perspektivy nebylo nic špatného na tom, kdyby „na sovětský blok znovu tvrdě dopadla ruská železná pěst“.

Ruští vojáci masakrovali maďarské civilisty a byli to vrazi z Kremlu, kdo je poslal; Spojeným státům za to nebylo možné připisovat vinu. Některé vedoucí postavy ve Washingtonu nicméně tehdy těžko nesly způsob, jakým byla maďarská krize řešena, a měly za to, že vláda nese za tu tragédii větší odpovědnost, než přijímá. Zaznívaly tehdy otázky, které zůstaly nezodpovězeny a které stojí za to klást i dnes. Ve velkém zápasu padesátých let byly Spojené státy na „správné straně“. Od vůdce svobodného světa se čekalo, že dostojí mnohem vyšším normám cti, mravní integrity a slušnosti než jedna z nejhorších tyranií dějin.

V tomto příběhu hraje důležitou roli jisté stále fascinující téma studené války – špionáž. Na zpravodajské sítě vynakládal obrovské částky Východ i Západ a působilo to dojmem, že špioni neúnavně pracují. Proto je udivující, jak nevědomé všechny tyto orgány byly ohledně toho, co se opravdu dělo v satelitních státech. Ačkoliv už jejich systém zažil určitá překvapení jinde, zůstávali Rusové vůči událostem v Maďarsku pozoruhodně neteční. Ani CIA, MI6 a ostatní špionážní organizace Západu nepředpovídaly v roce 1956 v Maďarsku žádné významné nepokoje, neřkuli to, že by tu mělo vypuknout nejnásilnější povstání proti sovětské nadvládě, jaké kdy Evropa zažila.

Proč Maďarsko a proč rok 1956? Nejzřejmější příčinou je to, že Maďarsko žilo na počátku padesátých let pod nejtvrdší diktaturou v rámci východního bloku. Mátyás Rákosi, který tu despoticky vládl osm let, byl netvor, kterého lze srovnat s jeho velkým učitelem Stalinem či s Mao Ce-tungem. Jak říká Tocqueville, diktatury jsou nejzranitelnější tehdy, když se začnou reformovat. V roce 1956 režim značně povolil, dost na to, aby na místo strachu jako nejsilnějšího motivačního faktoru politického života nastoupil vztek a nenávist. Ale ještě důležitější je to, že si Maďarsko připadalo z kulturního, historického a jazykového hlediska odlišné od ostatních národů východního bloku. Po válce panoval odpor vůči Sovětskému svazu ve všech satelitních zemích; Rusko považovalo všechny tyto státy za kolonie a také se k nim tak chovalo. Nikde ale nebyla nenávist tak silná a hluboká jako v Maďarsku. Byl to poražený národ, s nímž jednali jako s nepřítelem – to byl klíčový psychologický faktor. Maďarsko, kde vládl po dvě desetiletí jejich vlastní fašistický diktátor, na rozdíl od Poláků nebo Čechů napadlo za druhé světové války Sovětský svaz. To, co revoluci předcházelo, do značné míry vysvětluje extrémní brutalitu a ohavnosti, kterých se během těch dvanácti podzimních dní dopouštěly obě strany.

Pro lidi neznalé maďarštiny mohou být maďarská jména velmi matoucí a obtížná. Patří k nim například jméno Imreho Nagye,** jedné z hlavních postav příběhu roku 1956. Stal se uznávaným vůdcem revoluce, zemřel statečně a čestně na popravišti a uctívají ho jako mučedníka boje za svobodu. V posledních několika letech se v Maďarsku jeho role zvláštním způsobem otočila. Nagye znovu položili na misku vah a zjistili, že je to s ním maličko nahnuté. Zemřel lépe, než žil. Jisté důkazy svědčí o tom, že ve třicátých letech, kdy vrcholily moskevské čistky, byl agentem KGB. Maďaři ho dnes považují za člověka, který sice zasluhuje velký respekt, ale jako politický vůdce byl podle nich vcelku k ničemu. V okamžiku, kdy se chopil vůdčí role v revoluci, byl už jeho tragický konec zřejmě nevyhnutelný.

Naproti tomu János Kádár revoluci zradil a Rusové ho instalovali v Maďarsku jako svou loutku. Postaral se o to, aby Nagy visel. Přežil u moci třicet dva let a po většinu té doby byl opravdu populární a lidé ho obdivovali. V rámci průzkumu veřejného mínění provedeného v roce 2003 v Budapešti skončil na místě druhého nejpopulárnějšího Maďara v historii (vysoko nad Imrem Nagyem).

Maďarský výraz pro revoluci zní „forradalom“. Znamená to doslova „vření mas“, což je to, co se v říjnu ١٩٥٦ v Budapešti stalo. Tato revoluce se vyznačovala idealismem a napjatým vzrušením, stejně jako násilnostmi a naprostým zmatkem. Občas není tak docela jasné, kdo bojoval s kým a proč. Některé obrázky z té doby, obvykle zachované ve vzpomínkách černobílé a zrnité, mají sílu šokovat dodnes: ruská děla pálící granáty přes Dunaj na všechno, co se pohne, skupiny ozbrojených civilistů lynčující policejní špehy, dvanáctileté děti bojující proti tankům. Odjakživa jsem měl potíž srovnat se s tím, že bychom měli tahle děcka – a dospělé, kteří jim dali zbraně a poslali je bojovat – oslavovat jako hrdiny revoluce.

Moje matka chodívala pravidelně diskutovat se svými kamarádkami z Budapešti. Mohla revoluce zvítězit? Muselo 2500 Maďarů položit životy v beznadějném boji? Byla to v nějakém smyslu „vítězná porážka“, jak Maďaři rádi říkají? S příběhem roku 1956 jsem vyrůstal. Byl mou součástí od chvíle, kdy jsem byl ještě malé dítě a moje rodina utekla z Maďarska. Pokud šlo o revoluci, která změnila naše životy, od těch nejranějších vzpomínek jsem kladl stejné otázky jako má matka.

* Otázkou, jestli maďarské události roku 1956 byly revolucí, nebo povstáním, se zabývají celé knihy. Maďaři trvají na tom, že to byla revoluce, přestože trvala tak krátce. Souhlasil bych s nimi; nakrátko se zdálo, že se všechno změnilo. Ale tyto dva pojmy se navzájem nevylučují a v knize používám oba.

** Nagy znamená „velký“. Je to jedno z nejčastějších maďarských jmen. V maďarštině stojí ale příjmení vždy před křestním jménem. Takže například jeho by oslovili „Nagy Imre“. Dodržovat toto maďarské pravidlo by nejspíš čtenáře v každém jiném jazyce mátlo, proto budu používat mezinárodně platný zvyk uvádět křestní jméno jako první.

Prolog

Neděle 4. listopadu 1956

O půl sedmé ráno začaly do vídeňské zpravodajské místnosti tiskové agentury Associated Press chodit dálnopisné zprávy z Budapešti. Posílali je urgentně z kanceláře maďarských novin Szabad Nép (Svobodný lid). Nebyla to ale slova obyčejného reportéra. Psal je mladík, který měl jednu ruku na klávesnici dálnopisu a v druhé držel zbraň. Byl právě svědkem toho, jak se bortí jeho zoufalé naděje na svobodu.

Od časných ranních hodin útočí ruští vojáci na Budapešť a na náš lid…

Řekněte prosím světu o zákeřném útoku na náš zápas za svobodu…

Naše jednotky už bojují.

Pomoc! – Pomoc! – Pomoc!

SOS! SOS! SOS!

Lidé právě převrátili před domem tramvaj, aby ji použili jako barikádu. Mladí lidé v budově vyrábějí Molotovovy koktejly a ruční granáty proti tankům. Jsme klidní, nebojíme se. Dejte zprávu světové veřejnosti a řekněte lidem, ať odsoudí agresi.

Už se bojuje velmi blízko a v budově nemáme dost samopalů. Nevím, jak dlouho dokážeme odolávat. Připravují teď ruční granáty. Nedaleko vybuchují těžké dělostřelecké granáty. Na obloze hřmějí letadla…

Na půl hodiny se linka odmlčela. Pak začaly opět chodit úzkostné zprávy.

Teď je zrovna ticho. Možná je to ticho před bouří. Nemáme skoro žádné zbraně, jen lehké kulomety, ruské pušky a pár karabin. Nemáme žádné těžké zbraně.

Lidé vyskakují na tanky, hodí dovnitř granát a zabouchnou řidiči poklop. Maďaři se nebojí smrti. Bohužel se ale nevydržíme dlouho bránit.

Právě dorazil někdo z ulice. Řekl nám, ať si kvůli tomu, že je na ulici prázdno, nemyslíme, že se lidé schovali. Stojí ve vchodech a čekají na správný okamžik.

Pak zprávy opět na několik minut ustaly, než se dálnopis ozval. Od chvíle, kdy sovětské tanky zahájily mohutný útok na Budapešť, už uplynuly asi dvě hodiny.

Teď znovu spustila palba. Zasahují nás.

Tanky pronikají blíž a je tu těžké dělostřelectvo. Právě jsme dostali zprávu, že naše jednotka dostala posily a munici. Ale je to pořád málo. Lidé nemohou útočit na tanky s holýma rukama. Co dělá OSN?

Tady v budově novin je asi 200 nebo 250 lidí. Z toho asi 50 žen.

Tanky se blíží. Obě rozhlasové stanice jsou v rukou povstalců.

Hrají národní hymnu.

Budeme vzdorovat do poslední kapky krve. V přízemí jsou muži, kteří mají jen jeden ruční granát.

Poběžím střílet k oknu ve vedlejší místnosti. Ale když bude něco nového, vrátím se … nebo mi zavolejte.

Nemějte mi za zlé, že píšu takhle. Jsem vzrušený. Chtěl bych vědět, jak to dopadne. Chtěl bych střílet, ale ještě není na co. Budu vám psát, dokud to půjde.

Kde je OSN?

Ruské letadlo zrovna vypálilo dávku z kulometu. Nevíme kde. Jen jsme to slyšeli a viděli.

Pokračuje stavba barikád. U parlamentu a v okolí je plno tanků… Oblohou létají letadla, ale nedají se spočítat, je jich moc. Přijíždějí dlouhé kolony tanků. Už střílejí na naši budovu, ale zatím nemáme oběti. Tanky dělají takový kravál, že se vzájemně neslyšíme.

Musím zase běžet do vedlejší místnosti střílet z okna. Ale zkusím se vrátit, když bude něco nového.

Mladík si udělal „pauzu na střelbu“ a pak se vrátil.

Právě k nám dorazily zvěsti, že tu za hodinu nebo za dvě budou američtí vojáci.

Na budovu znovu dopadají kulky. Tanky teď střílejí směrem k Dunaji. Naši chlapci jsou na barikádách a žádají o zbraně a munici. Nejprudší boje probíhají v centru města… Tanky odjely od naší budovy a zamířily někam jinam…

Nedaleko vybuchl dělostřelecký granát. Teď se těžce bojuje směrem k Národnímu divadlu, blízko nás v centru. V našem domě jsou patnáctiletí kluci i čtyřicetiletí muži. Nemějte o nás obavy. Jsme silní, i když jsme jen malý národ. Až boj skončí, znovu vybudujeme naši ubohou vlast. Dejte nám vědět, co pro Maďarsko dělá svět. Nemějte obavy … spálíme vaše depeše, hned jak si je přečteme…

Těsně před jedenáctou hodinou dopoledne linka umlkla. Reportér se už neozval.

PRVNÍ ČÁST

PŘEDEHRA

1

9. říjen 1944, Moskva

Josif Stalin pořádal ve svém apartmá v Kremlu válečnou konferenci s Winstonem Churchillem. Oba věděli, že je to už jen otázka několika měsíců, než bude Německo poraženo. Chtěli se dohodnout na budoucnosti Evropy poté, co konflikt skončí.

Ke značné nelibosti britského premiéra, který dodržoval o maličko konvenčnější denní rozvrh, byl Stalin zvyklý ve dne spát a v noci pracovat. Vůdci se setkali v deset hodin večer za přítomnosti svých ministrů zahraničí Vjačeslava Molotova a Anthonyho Edena a dvou tlumočníků. Churchill později popsal tu scénu takto: „Okamžik byl příhodný pro praktické kroky, a proto jsem navrhl: ‚Dohodněme se na balkánských záležitostech. Vaše armády jsou v Rumunsku a v Bulharsku. My tam máme své zájmy, mise a agenty. Nepřipusťme, aby se naše cesty zkřížily kvůli malichernostem. Pokud jde o vliv Velké Británie a Ruska, jak by vám vyhovovalo, kdybyste měli devadesátiprocentní převahu v Rumunsku, my měli devadesát procent řekněme v Řecku a v Jugoslávii bychom si vliv rozdělili napůl?‘“

Maďarsko bylo další zemí, kde se měl vliv dělit napůl. Zatímco ta slova Stalinovi překládali, Churchill sepsal návrh dělení na kus papíru. „Přistrčil jsem jej přes stůl Stalinovi, který mezitím vyslechl překlad. Nastala krátká pauza. Potom Stalin uchopil modrou tužku, udělal na papíru velkou ‚fajfku‘ a vrátil nám jej. Všechno bylo vyřešeno dřív, než se člověk stačil usadit k jednacímu stolu. Potom se rozhostilo dlouhé ticho. Tužkou popsaný papír zůstal ležet uprostřed stolu. Nakonec jsem se zeptal: ‚Nemohlo by se snad považovat za poněkud cynické, že jsme se s těmito záležitostmi, jež budou tak osudné pro miliony lidí, vypořádali jen tak bez okolků? Raději ten papír spalme.‘ Stalin odpověděl: ‚Ne, nechte si jej vy.‘“1 Druhý den sovětští vojáci překročili hranici z Ukrajiny do východního Maďarska a neodešli pětačtyřicet let.

Diplomaté a historici se stále ještě nemohou dohodnout na významu oné „procentuální dohody“ neboli, jak to označil Churchill, „špinavého dokumentu“. Mnozí tvrdí, že ta dohoda nebyla důležitá a prostě jen brala na vědomí realitu přítomnosti ruských vojáků na daném území. Ale spolu s tím, že následujícího roku na jaltské konferenci Američané schválili poválečné rozdělení Evropy, měla v Maďarsku silný psychologický vliv. „Po válce jsme cítili, že nás Západ opustil,“ okomentovala to Eva Walková, dobře informovaná a bystrá mladá žena, která v meziválečném období hodně cestovala na Západ. „A náš pocit se potvrdil.“ Eden si zaznamenal, že jeho stálý tajemník Alexander Cadogan byl po uzavření „procentuální dohody“ zaražený: „Rusové asi budou na Maďary velmi tvrdí.“ Byl mistrem zdrženlivého vyjadřování.2

Nejprve ale museli Rusové dosáhnout vítězství. V následujících šesti měsících zuřily v Maďarsku jedny z nejhorších bojů celé války. Dvě sovětské armády pod velením maršála Rodiona Malinovského pomalu obklíčily Budapešť, zatímco v hlavním městě panoval chaos a probíhala občanská válka.

Maďarsko, kterému poslední čtvrtstoletí vládl „regent“ admirál Miklós Horthy, bylo klíčovým spojencem Německa.* Horthy se uměl skvěle chovat, ale povahou byl nelítostný a násilnický. Jeho odpůrci končili zavraždění nebo zmizeli. Tento osud potkal tisíce lidí. Horthyho hlavní cíl byl prostý: vybojovat zpět historické maďarské území ztracené po první světové válce. Hitler slíbil Maďarsku většinu Transylvánie, Slovenska a Chorvatska – území odstoupená Trianonskou smlouvou. Od poloviny třicátých let se Maďarsko s Horthyho požehnáním stále více nacifikovalo, a když nastal čas, regentova armáda nadšeně napochodovala proti sovětskému Rusku.

Zprvu Maďaři největším hrůzám války unikali – až do března 1944, kdy Němci začali zemi okupovat. Byla v tom zoufalá snaha podpořit slábnoucí východní frontu i touha dohnat ztracený čas v uskutečnění konečného řešení ve střední Evropě. Za pouhých šest měsíců poslali do plynových komor v Osvětimi 450 000 maďarských Židů z oblastí mimo Budapešť. I kdyby je Horthy chtěl zachránit3 – doklady o tom se liší, podle jeho soukromých dokumentů se jeví jako zapřisáhlý antisemita4 –, nemohl nic dělat.

V září 1944 se regent konečně pokusil zachovat správně. S vědomím, že Němci válku prohrají, učinil Stalinovi tajnou nabídku na separátní mír mezi Maďarskem a Sověty. Z toho pokusu ale nebylo nic. Němci se o těch plánech dozvěděli. Přepadový oddíl unesl jeho syna Miklóse a 15. října přinutili regenta k abdikaci. Byl deportován do Německa. Hitler ho v čele státu nahradil Ferencem Szálasim, vůdcem strany Šípových křížů, maďarské domácí fašistické skupiny, který rozpoutal vládu bezprecedentního teroru a ničení země tak barbarským způsobem, že šokoval dokonce i německé nejvyšší velení.5 Transporty do táborů smrti v létě ustaly, ale Šípové kříže pokračovaly v masakrování. Tlupy řádily po Budapešti, naháněly Židy a občany podezřelé ze sympatií se socialismem. Na nábřeží Dunaje postřílely desetitisíce lidí a mrtvoly naházely do řeky.

Malinovského vojska utahovala obklíčení kolem Budapešti a porážka Maďarska byla neodvratná, západní spojenci ji oslavovali už předem. Na rozdíl od Polska nebo Československa tehdy Maďarsko nevnímali jako kurážný malý národ, který se stal obětí. Propaganda z Londýna, Washingtonu a Moskvy připomínala, že Maďaři stáli ve dvou světových válkách na „špatné“ straně, a odsuzovala je jako jedny z hlavních buřičů střední Evropy. Názor, který si do deníku zaznamenal toryovský poslanec Harold Nicolson, muž liberálních postojů, byl tehdy obvyklý:

Když jsem se dozvěděl, že ruské armády jsou na dostřel od Budapešti, uvědomil jsem si, že pociťuji radost, která mi nepřipadala ani ctnostná, ani rozumná. Logika mi říká, že se Maďaři dostali do obtížné pozice, v níž by pro ně bylo skutečně velmi těžké zůstat jednoznačně neutrální. Do války je vehnala zeměpisně daná nezbytnost a hořký odpor vůči Trianonské smlouvě. Je pravda, že ode dne, kdy před více než tisícem let vkročil Arpád do Maďarska, udělali Maďaři pro Evropu hodně zlého a málo dobrého… Můj pocit satisfakce možná pramení ze vcelku racionálního pocitu, že tentokrát už Maďaři nebudou schopni znovu narušit mír.

Krvavé obléhání Budapešti začalo na Štědrý den a trvalo padesát jedna dní. Němci přesunuli ze západní fronty do Maďarska deset divizí a Hitlerův příkaz zněl uhájit město za každou cenu. V bitvě zemřelo přes 40 000 německých vojáků a 70 000 ruských, mnoho z nich v boji tváří v tvář.6 V křížové palbě zemřely nespočetné tisíce civilistů ukrývajících se ve sklepech. Budapešť skončila v rozvalinách. Ustupující Němci vyhodili do vzduchu všechny mosty přes Dunaj. Budapešť byla po Berlínu a Varšavě třetím nejzpustošenějším hlavním městem Evropy.7 Ferenc Nagy,** který se měl zanedlouho stát předsedou vlády, vylíčil pohled, který se mu naskytl 14. února 1945 po opuštění úkrytu, takto: „Ulice pokrývala do výšky člověka suť. Dopravu blokovaly vysoké hromady betonu, ocelových nosníků, dřeva, cihel a skla ze zhroucených budov. Všude byly tisíce vraků letadel, tanků, obrněných vozidel… Milosrdný sníh přikryl bezpočet mrtvol. Po ulicích se válely zvířecí mršiny. Výlohy byly plné mrtvol, živí připomínající strašidla plenili opuštěné obchody. Zkroucené tramvajové koleje čněly k obloze jako vyzáblé prsty prosící ruky.“8

Pár dnů bylo radostných, lidé Rusy vítali jako spasitele. Frontoví bojovníci ale postupovali dál, k závěrečnému úderu na Německo, a za nimi zůstali vojáci, kteří dali Maďarům velmi rychle najevo, co to obnáší být poraženým nepřítelem. Okupace Rudou armádou vyvolala zoufalství i mezi těmi, kteří ji přijímali jako vítězství nad fašismem. Nenávist vůči Sovětskému svazu byla zanedlouho silnější než před porážkou. Prvními ruskými slovy, která se většina Maďarů naučila, byla fráze „Davaj časy“ („Dej mi hodinky“). Všude se rabovalo, od oficiálně ustanovených „trofejních brigád“ shánějících cennosti, které se posílaly do Moskvy, po vojáky plenící obchody s potravinami.***

O majetek přišel i velký romanopisec Sándor Márai, stejně jako řada jeho přátel:

Ráno se staví nějaký Rus, přívětivě konverzuje s rodinou, ukáže fotografie své ženy a dětí doma, sentimentálně pohladí děti po hlavě a dá jim cukrovinky, pak se rozloučí a večer nebo pozdě v noci se vrátí okrást tutéž rodinu, se kterou se dopoledne přátelil … to rabování není mířeno proti „fašistickému nepříteli“, stojí za ním prostě nejhlubší bída. Ti komunističtí Rusové jsou tak zbídačelí, tak zbědovaní a nuzní, přišli úplně o všechno … že se teď, puštění ze řetězu po třiceti letech strádání a otročiny, vrhají hladově na všechno, co jim padne do rukou.9

Což se týkalo i žen. Po více než čtyři desetiletí, až do roku 1990, kdy sovětští vojáci z Maďarska odešli, si skoro nikdo netroufl zmínit tabuizované téma znásilňování páchaného ruskými vojáky v roce 1945. Spousta obětí o tom nemluvila ani s příbuznými či přáteli, tím méně veřejně. Dosud není přesně známo, kolik žen bylo znásilněno, ale řadu let utajovaná dobová zpráva sepsaná na švýcarské ambasádě uvádí hrubý odhad asi 150 000 (v ženské populaci čítající přibližně 4,5 milionu). V přímém důsledku došlo k liberalizaci potratových zákonů, aby ženy mohly ukončit nechtěná těhotenství.10

Na ženy útočili od prvního dne osvobození. Christine Arnothyová, která se jako patnáctiletá vynořila se svou sestrou Ilas z budapešťského sklepa, vzpomíná: „Rusové postupovali a … v každém domě se od hlavní jednotky oddělila skupina vojáků… Jeden oddíl vešel do našeho domu. Důstojník, který jim velel, na nás křičel, ať mu řekneme, jestli jsou v domě nějací Němci. Někteří z nás pokývli hlavou ke schodišti. Zabili toho Němce na místě a Ilas, kterou našli blízko něj, znásilnili vedle ještě teplé mrtvoly. Od prvního okamžiku nám bylo jasné, že se děje něco docela jiného, než v co jsme předtím doufali.“11

Alaine Polczovou, která měla na konci války něco přes dvacet, věznili Němci. Když se do její vesnice ve východním Maďarsku dostali Rusové, v podstatě skončila znovu ve vězení. Sovětští vojáci našli fotografii, na které byla se svým manželem, důstojníkem maďarské armády, takže ji zavřeli. Drželi ji se skupinou dalších žen na faře poblíž fronty, kde byla neustále slyšet střelba. Po letech vzpomínala na ten hrůzný zážitek. „Za války jsem vídala v Budapešti ty plakáty, jak ruský voják trhá ženě z krku křížek, a četla jsem pamflety, že Rusové dělají tohle a tamto. Vůbec jsem tomu nevěřila. Myslela jsem si, že je to propaganda.“ Rychle zjistila, jak se věci mají. Viděla mladou dívku krvácet z hlavy – měla vytržený pramen vlasů. Vypadala zničeně a zoufale.

„Vystřídali se na ní Rusové,“ řekla její matka. Nerozuměla jsem tomu. „Jak vystřídali? V čem se vystřídali?“ zeptala jsem se. Rozzlobila se. „Copak jste pitomá? Nevíte, co dělají s ženami?“

Den nato byla Alaine Polczová s tchyní v pokoji:

Vešli tři Rusové, rumunsky mi řekli, abych šla s nimi. Věděla jsem naprosto přesně, co chtějí, nevím, jak jsem to věděla, ale věděla. Obula jsem si boty, uvázala šátek, potom jsem jej rozvázala a zase uvázala a znovu rozvázala a uvázala, abych získala čas. Jak jsem tak stála, slyšela jsem, jak něco ťuká o podlahu. Byl to můj podpatek, tak jsem se třásla.

Vyšli jsme na chodbu, která měla tvar písmene L. Když jsme došli doprostřed, bez jediného slůvka jsem je zuřivě napadla. Začala jsem je vší silou kopat a tlouct, ale hned vzápětí jsem se ocitla na zemi. Nikdo nevydal ani hlásku, ani oni, ani já, rvali jsme se mlčky. Odvlekli mě dozadu do kuchyně a tak se mnou praštili o zem – pravděpodobně jsem se zase chtěla bránit nebo útočit –, až jsem se hlavou uhodila o hranu bedny na odpadky. Ta byla vyrobena z tvrdého dřeva, jak se sluší na bednu v děkanově příbytku. Ztratila jsem vědomí.

Vzpamatovala jsem se ve velkém pokoji na faře. Sklo bylo vybité, okna zatlučená prkny, v posteli nebylo nic než holá prkna. Na těch jsem ležela. Na sobě jsem měla nějakého Rusa. Slyšela jsem, jak se od stropu odrazil nějaký ženský hlas: „Mami, maminko!“ křičel. Potom jsem si uvědomila, že je to můj hlas, že to křičím já.

Když jsem to zjistila, přestala jsem křičet, ležela jsem potichu a nehybně. Vnímání vlastního těla se mi s vědomím nevrátilo, jako bych ztuhla nebo zmrzla. A možná mi v tom pokoji bez oken, kde se netopilo, kde jsem ležela s dolní polovinou těla nahou, bylo i zima. Nevím, kolik Rusů se na mně vystřídalo potom, ani kolik jich bylo předtím. Když začalo svítat, odešli. Vstala jsem a pohybovala se jenom s velkými obtížemi. Bolela mě hlava a celé tělo. Silně jsem krvácela. Necítila jsem, že mě znásilňovali, nýbrž to, že mi tělesně ubližovali. Tohle nemělo s objetím a sexem nic společného. Tohle nemělo nic společného s ničím.

Prostě to bylo násilí – teď si to uvědomuji, když o tom píšu. Nic jiného. Bylo to násilí.

Jindy k nám v noci vtrhl celý oddíl, položili mě na zem, byla tam zima a střílelo se. Myslela jsem, že z toho budu mít smrt. Ovšemže z toho člověk neumře. Pokud mu nezlomí páteř, ale ani v tom případě ne okamžitě.12

Po opakovaném znásilnění se nakazila syfilidou.

Když se někdo pokusil ženy bránit, hrubě ho zahnali nebo zabili. Nejznámějším příkladem byl biskup Vilmos Apor z Rábu (Győr) v severozápadním Maďarsku, který se odvážně stavěl proti pronásledování Židů. Na Velký pátek 1945 vstoupili do jeho domu opilí sovětští vojáci. Hledali skupinu mladých žen, kterou viděli vejít postranním vchodem. Když sešli do sklepa, spatřili biskupa v kompletním liturgickém obřadním rouchu zahrazujícího vstup do místnosti, kam se ženy schovaly. Pokusil se s vetřelci zápolit, ale zasáhli ho třemi výstřely. O dva dny později, na Boží hod velikonoční, biskup Apor zemřel.13

Válečné reparace, jež Maďarsko podle poválečných úmluv platilo Rusku, vnímala spousta Maďarů jako „oficiální rabování“. Připadaly jim stejně hrozné jako plundrování vojáků. Jak se svého času hodně říkalo: „Maďarsko zažilo tři velké tragédie – ve 13. století jej dobyli Tataři, sto padesát let jej okupovali Turci a osvobodili jej Sověti.“ Rozdělení Evropy a ničivé tresty, které na Maďarsko uvalily dohody z Jalty a Postupimi, budily téměř stejný odpor jako o generaci dřív, po první světové válce, dohody z Versailles a Trianonu. „Vítězná země požaduje uznání svých práv na základě toho, že poražená země válku začala,“ vysvětlil bez obalu při brzké poválečné návštěvě Budapešti Vladimir Děkanozov, zástupce sovětského komisaře pro zahraniční věci.14

Rusko mělo nárok na veškerý majetek v Maďarsku vlastněný Němci, což mělo SSSR částečně kompenzovat ztráty způsobené nacisty. Přibližně třetinu maďarského průmyslu ovládal německý kapitál – což představovalo zhruba miliardu dolarů (v cenách roku 1945). Dvě stě kompletních továren a strojní vybavení dalších tří set rozebrali a odvezli do Sovětského svazu.15 Rusko převzalo celá průmyslová odvětví a vytvořilo firmy se spojeným rusko-maďarským vlastnictvím. Tímto způsobem Sověti profitovali z oceláren, budování železnic, lodního transportu na Dunaji, dopravy, elektřiny, uhlí a ropy. István Ries, první poválečný ministr spravedlnosti, socialista, žertoval před svým přítelem o podmínkách společné sovětsko-maďarské přepravní společnosti. „Dohoda je založená na principu dokonalé rovnosti, chápeš? Rusové mají právo dopravovat po proudu a proti proudu, my zas máme právo dopravovat napříč přes řeku.“****

Rusové sebrali třetinu zlatých a stříbrných rezerv. Maďarsko muselo zaplatit Sovětskému svazu dvě stě milionů dolarů oficiálních válečných reparací a po dalších padesáti milionech dolarů ještě dvěma sousedícím „vítězným státům“, Jugoslávii a Československu (v cenách roku 1938). Maďarský národní rozpočet pro roky 1946–1947 vyhradil na válečné reparace osminásobek částky určené na poválečnou obnovu.16 Tři roky po konci války představitelé OSN odhadli, že celkové materiální ztráty Maďarska způsobené sovětskými reparacemi, okupací a rabováním činily čtyřicet procent národního důchodu.17

Kombinace tlaku způsobeného placením reparací a několika let neúrody způsobila zhroucení měny. Maďarsko čelilo rekordní hyperinflaci. V červenci 1945 stál americký dolar 1320 pengő. Do listopadu téhož roku se směnný kurz vyšplhal na jedna ku 296 000. V létě následujícího roku to bylo 4,6 biliard pengő za dolar (což je 46 a za tím čtrnáct nul – nezáviděníhodný rekord). Většina Maďarů odmítala výplaty v penězích. Mnoho budapešťských pokojů bylo vytapetováno bankovkami fantastických nominálních hodnot. To, že se měnu podařilo stabilizovat, bylo do velké míry zásluhou Američanů, kteří vrátili Národní bance zlatou rezervu v hodnotě čtyřiceti milionů dolarů, jež byla koncem roku 1944 odvezena do Německa. Kdyby se to zlato nacházelo v době „osvobození“ v Maďarsku, nepochybně by jej Rusové sebrali jako válečnou kořist.18

S ruskými vojáky dorazila i skupina komunistů narozených v Maďarsku, kterým se říkalo „Moskali“, Moskvané. Bylo jich asi tři sta. Měli za sebou dlouhé roky v ruském exilu, kde se připravovali na den triumfálního návratu do Budapešti. Vybral je osobně Stalin a měli fungovat jako prokonzulové v maďarské provincii nového impéria rudého cara. Kritérium jejich výběru bylo jediné: neochvějná loajalita vůči SSSR. Většinou to byli sovětští občané a strávili v Rusku patnáct až dvacet let. Ztratili kontakt se zemí, v níž se narodili. Sovětský svaz jim poskytl útočiště, dal jim něco, v co mohli věřit, zaměstnal je. Často šlo o profesionální komunistické agitátory, kteří nikdy v životě nic jiného nedělali. Skoro všichni za Horthyho režimu strávili nějaký čas ve vězení. Když se po válce vrátili do Maďarska, nebyl to pro ně návrat domů. Většině z nich už Maďarsko dávno přestalo být domovem. Vrátili se jako představitelé cizí mocnosti, aby sloužili zájmům Sovětského svazu. Mohli je poslat kamkoliv a sloužili by tam svým moskevským pánům s toutéž horlivostí.

Emigranti měli v sovětském Rusku nebezpečný život. Přečkat čistky probíhající od poloviny třicátých let bylo obtížné i pro Rusa. Cizinec, člověk, který mohl pracovat jako agent Kominterny a udržoval pravidelné kontakty s jinými potenciálně pochybnými cizinci, byl vždycky nedůvěryhodný. Mnoho jich žilo s ostatními emigranty ve zchátralém moskevském hotelu Lux, kde se všichni hlídali navzájem a přitom si kryli záda. Několik prominentních maďarských komunistů přišlo během stalinských čistek třicátých let o život. Bélu Kuna, který stál roku 1919 v čele tragikomické Maďarské republiky rad trvající pouhých 133 dní, pravděpodobně zastřelili. Ani jeho status menší celebrity ho neuchránil, zlikvidovali ho jako trockistického agenta.

Život „Moskala“ byl plný politických hesel, a když se hesla měnila, což se dělo opakovaně podle Stalinových rozmarů, také plný vážného nebezpečí.

„Moskali“ neměli v žádném ohledu záviděníhodný život. Jeho leitmotivem byl strach. Ať se „Moskal“ vydal kamkoliv, nikde nebyl v bezpečí, a v Sovětském svazu nejméně. Nechránila je ani jejich loajalita, ani dlouhé členství ve straně. Byli si vědomi toho, že se ani nemusejí dopustit chyby, aby přišli o práci nebo skončili ve vazbě a před soudem. „Moskali“ věděli, že neexistuje žádná trvalá pravda – v Sovětském svazu nikdy nic takového neexistovalo. Věděli, že pravda má mnoho tváří, a zajímalo je jen to, která z těch tváří má teď právě navrch. Zcela chápali, že pravda je vždycky to, co považuje za pravdivé generální tajemník či Nejvyšší sovět, takže je nijak zvlášť netrápilo, že včerejší pravda se dnes změnila v lež.19

„Moskali“ věděli, co se od nich čeká. Měli vybudovat sovětskou kolonii, která by se nijak neodchylovala od stalinistického modelu. Ale podle plánu nemělo dojít k převzetí moci okamžitě. Příkaz pánů z Kremlu zněl: čekat na vhodný čas.

* Horthy byl v mnoha ohledech prototypem diktátora meziválečného období. Uchopil moc v roce 1919 po násilném svržení krátkodobé Maďarské republiky rad následovaném zabitím či uvězněním tisíců příslušníků levice. Vládl téměř pětadvacet let a po druhé světové válce jen tak tak unikl trestnímu stíhání jako válečný zločinec. Byl jediným vůdcem z tábora Osy, který zemřel pokojně v posteli – poté, co v poklidu dožil v Portugalsku.

** Neplést si s Imrem Nagyem.

*** Rodina Hatvanyových vlastnila největší umělecké sbírky v Maďarsku včetně spousty děl od Tintoretta, El Greca, obou Cranachů, Delacroixe, Maneta, Corota, Rodina, Degase, Constablea, Pissarra a Renoira. Němci na podzim roku 1944 většinu sbírky vyplundrovali, ale nestihli obrazy odvézt do Německa. Když do Maďarska vstoupili Rusové, umělecká díla padla do rukou sovětských „trofejních brigád“. Hatvanyovi ale dokázali některé obrazy v roce 1947 od Rusů odkoupit a propašovat na Západ.

**** Jak se ukázalo, bylo to smrtelně nebezpečné vtipkování. Jeho smysl pro humor ho často dostával do potíží, komunisté ho považovali za příliš nebezpečnou osobu. Zatkli ho, zavřeli do vězení a 15. září 1950 ho během policejního výslechu utloukli.

2

Budapešť, 1945

Jako svého místokrále v Budapešti si Stalin vybral Mátyáse Rákosiho. Rákosiho zločiny jsou mimo Maďarsko málo známé. Kdyby byl hercem na větším jevišti, znali bychom ho dnes jako jednoho z největších netvorů 20. století, přestože měl v tomto oboru velkou konkurenci. Počet Maďarů, které za necelou dekádu u moci zavraždil či uvěznil, proporcionálně odpovídá tomu, co zvládl jeho patron v Sovětském svazu. A také stejnou měrou fascinoval, odpuzoval a děsil své poddané.

Rákosi se narodil 9. března 1892 v městečku Ada poblíž tehdejší uherské Szabadky (nynější srbské Subotice). Jeho otec József Rosenfeld byl poměrně zámožný kupec. Rodina si v roce 1904 maďarizovala příjmení, což bylo v té době u středostavovských Židů snažících se asimilovat v maďarské společnosti vcelku obvyklou praktikou. Mladý Rákosi byl mimořádně nadaný a v sedmnácti letech započal klasická studia na budapešťské obchodní akademii. Chtěl ale získat zkušenosti v obchodu, takže v roce 1912 pracoval jako příručí v Hamburku a v roce 1914 byl několik měsíců zaměstnán v londýnské bance.

Na počátku první světové války se vrátil do Maďarska a přihlásil se do armády jako dobrovolník. Když padl v roce 1915 na východní frontě do ruského zajetí, byl četařem u pěchotního praporu. Jako válečný zajatec se po nástupu bolševiků k moci stal zaníceným zastáncem komunismu. Často říkal, že jedním z okamžiků, na které je v životě nejvíc hrdý, bylo, když se v roce 1918 v Petrohradu krátce setkal s Leninem. Ale jelikož byl prvotřídní lhář, dost možná, že k tomu setkání vůbec nedošlo. Nesvědčí o něm žádný záznam.20

Patřil mezi zakládající členy maďarské komunistické strany. Během krátkého, ale násilného období Maďarské republiky rad Bély Kuna a rudého teroru byl Rákosi nejmladším komisařem, byť na začátečnické pozici. Unikl bílému teroru, který přišel poté, co moc uchopil admirál Horthy; maďarské dějiny jsou plné krajností, obzvlášť posledních sto let. Rákosi uprchl do Rakouska, kde byl krátce internován. Pak se v roce 1920 dostal do Ruska, kde Sověti rychle rozpoznali jeho schopnosti. Byl nesmírně nadaným lingvistou a tato schopnost byla nedocenitelná pro jeho zvolenou kariéru strůjce světové revoluce. Mluvil plynně deseti jazyky včetně turečtiny, kterou se naučil ve válečném zajetí. Jako tajemník Kominterny cestoval po Evropě se šesti padělanými pasy a pomohl založit v Československu, Itálii a Rakousku komunistické strany oddané Moskvě.

V roce 1925 ho poslali zpátky do Maďarska, kde byla komunistická strana zakázaná. V následujícím roce ho zatkli, obvinili z protistátní agitace a odsoudili na osm a půl roku vězení. Když v roce 1935 jeho trest skončil, stal se Rákosi mezinárodně známou postavou. Místo aby ho pustili, Horthyho režim se rozhodl udělat z něj exemplární případ a znovu ho postavili před soud – tentokrát za jeho aktivity v roce 1919. Regentovi chodily protesty z celého světa, ale Horthy byl k tomu naléhání hluchý.

Rákosi se hájil sám, a když ho odsoudili na doživotí a měl pramalou naději, že ještě někdy spatří denní světlo, čelil svému osudu s odvahou, jakou v Moskvě od revolucionáře čekali. Vzdorovitě před soudem prohlásil: „Na tom, jaký bude můj osobní osud, mi nesejde, ale věc, pro kterou žiji, zvítězí.“ Rákosi se stal cause célèbre, slavným případem známým celé levici. Pojmenovali po něm maďarský prapor interbrigád bojujících ve španělské občanské válce. V roce 1940, po uzavření paktu Ribbentrop–Molotov, umožnili Rákosimu odcestovat do SSSR.* V Moskvě ho přivítali jako hrdinu. Stalin mu 7. listopadu 1940 dopřál čestné místo na tribuně na Rudém náměstí při oslavách třiadvacátého výročí ruské revoluce.

Rákosi přitom rozhodně nevypadal jako hrdina. Byl malý, tlustý a plešatý, a když se později stal v Maďarsku diktátorem, za zády mu nikdo neřekl jinak než „seggfej“, kretén, idiot. Maďarský dramatik Gyula Háy, který se s Rákosim v sovětském exilu dobře poznal, ho popsal takto: „Malý, skrček, jako kdyby znechucený stvořitel nedokončil svou práci; nepřiměřeně velká hlava, ohromná kupole holé pleši a vpředu bezkrevná nadutá tvář se zamrzlým sladkokyselým úsměvem. Zvednutá ramena a mezi nimi dočista žádný krk, takže v podstatě záleží jen na úsudku pozorovatele, jestli ho prohlásí za hrbáče, nebo ne. Pohybuje se nemotorně a má sklon k plochým nohám; krátké, tlusté prsty…“21

Jeho životopisci tvrdí, že neměl žádné vášně kromě té pro moc. Nepil, nezajímal se o ženy. Pokud šlo o sex, byl pilířem bolševické řádnosti. Dva roky po propuštění z vězení se v zotavovně poblíž Moskvy seznámil s advokátkou ze sibiřského Jakutsku a oženil se s ní. Feňa Fjodorovna Kornilovová byla o jedenáct let mladší než on a vyrovnala se mu vřelostí v komunistické víře. Podle všech svědectví spolu žili šťastně až do jeho smrti. Rákosi byl velmi ješitný a tak krutý, že to až hraničilo se sadismem. Nikdy si ale sám nepotřísnil ruce krví. Možná ho deformovalo těch téměř patnáct let ve vězení. Byl ale fascinovaný mechanismem teroru. Stejně jako Stalin se vyžíval v tom, že si od svých hrdlořezů nechával do všech příšerných detailů líčit, jak jeho oběti reagovaly při mučení nebo ve chvíli popravy.22

Jeho cynismus byl nezměrný. V roce 1952 chtěl zakázat v maďarské literatuře slovo „znásilnění“, když spisovatel Tibor Déry napsal příběh, v němž se odvážil vylíčit, jak po osvobození v roce 1945 ruský voják zneuctil ženu. Rákosi autora zuřivě napadl: „Nemůžete těch hovadin nechat?“ řekl. „Proč o tom psát? Řekněme, že v Maďarsku je nějakých 3000 vesnic. Řekněme, že si Rusové užili dejme tomu s třemi ženami v každé vesnici, to máme celkem 9000 žen. Je to snad tolik? Vy spisovatelé se vůbec nevyznáte v zákoně velkých čísel.“23** O tomto zákonu mluvil často. Jednou vysvětloval, jak udržovat loajalitu komunistických aparátčíků. Podle něj „použitím zákona velkých čísel … dostatek jich zabít a zbytek zkorumpovat“.24

Na spoustu lidí, kteří ho znali, ale udělal velký dojem. V určitých ohledech to byl pozoruhodně schopný a výmluvný člověk. Měl fenomenální paměť. Byl šaramantní, vtipný, výjimečně inteligentní, a když chtěl, uměl se skvěle chovat. Byl vynikající řečník, vyjadřoval se přímočaře. Pokud se uchýlil k marxisticko-leninskému žargonu, okořenil svůj projev několika vtipy. Rákosimu také přálo štěstí. Stalin ho neměl rád a nevěřil mu. Hlavním důvodem bylo, že byl Žid a rudý car v Kremlu byl zanícený antisemita. Stalin také věděl, že Rákosi není takový hrdina, jakého z něj komunistická propaganda udělala. Když ho v roce 1925 zavřeli, při výsleších Horthyho kontrarozvědce vyzradil některá tajemství týkající se činnosti Kominterny a tyto informace pak pronikly do špionážních agentur Británie a Francie. Mnoho věrných dělníků strany zemřelo kvůli lehčím prohřeškům, bez ohledu na to, jak dlouho trpěli ve fašistických kriminálech. Ale místo toho, aby za tak vážná selhání podlehl čistkám, dostalo se Rákosimu od velmožů v Kremlu jen pokárání. Stalin s nezvyklou shovívavostí řekl, že si to Rákosi ve vězení odpykal.25

Navzdory vážným pochybnostem považoval Stalin Rákosiho za užitečného a učinil ho hlavou maďarských komunistů. Když Rudá armáda dokončila úkol a porazila Němce, poslali Rákosiho do Maďarska s přesnými instrukcemi proměnit zemi ve vzornou sovětskou kolonii. Rákosi rozkazy do detailu splnil.

* Rákosiho vyměnili za dvě symbolicky velmi cenné maďarské bojové zástavy, které měli sto let ve vlastnictví Rusové. Byly to standarty revoluční maďarské armády bojující pod Kossuthovým velením za osvobození od Rakouska. Ruská carská armáda tehdy v alianci s rakouským císařem hrdinný boj Maďarů krvavě rozdrtila.

** Rákosi se ale sám se svým zákonem velkých čísel jako počtář nepředvedl. Počet znásilněných maďarských žen velice podcenil.

3

4. listopad 1945

Byl den voleb. V Maďarsku dovolil Sovětský svaz skutečně svobodné volby, což bylo v rámci jeho nového evropského impéria něco unikátního. Byly to první poctivé a čestné volby, které země zažila (a na příštích pětačtyřicet let také poslední). Stalin měl vždy v úmyslu převzít v Maďarsku moc, ale zdržel se toho, že by okamžitě instaloval loutkový režim, jako to učinil v Polsku, Bulharsku, Rumunsku a dalších svých lenních panstvích. Byl si jistý, že čas je na jeho straně. Velmocenská politika si vyžadovala opatrnost a to pro něj bylo důležitější než místní záležitosti. Měl za to, že demokratické divadlo uspořádané ve střední Evropě snad zastaví vlnu protestů proti chování Rusů,26 kterými ho dřívější váleční spojenci zahrnovali.

Nicméně když začaly pozdě večer přicházet výsledky voleb, byly velkým šokem pro navracející se „Moskaly“ i pro Stalinova muže sledujícího situaci na místě, uhlazeného čtyřiašedesátiletého maršála Klimenta Vorošilova. Vědělo se o něm, že inteligence není jeho silnou stránkou. Jako vojenského velitele ho ve válce odstavili ze všech důležitých postů, protože přesvědčivě prohrával bitvu za bitvou. Ale jelikož byl nadaný patolízal, nejenže přežil, ale patřil dokonce mezi nejprominentnější pochlebníky ve Stalinově nejužším kroužku. Navzdory Vorošilově velké slabosti pro alkohol mu Stalin svěřil důležitou roli při vytváření ruského západního impéria.

Komunisté dostali jen sedmnáct procent hlasů, stejně jako levicová sociálnědemokratická strana. Většinu získala malorolnická strana, tradiční představitelka městské buržoazie a agrární šlechty. Dopadlo to ještě hůř než obecní volby v Budapešti o šest týdnů dřív, v nichž získala komunistická strana osmnáct procent hlasů a Vorošilov se tak vztekal, že udeřil Rákosiho.27 Rusové se předtím nechali svést k dojmu, že si komunisté povedou mnohem lépe. „Pokud na to půjdeme dobře, mělo by to být kolosální vítězství komunistů a sociálních demokratů,“ napsal Rákosi Vorošilovovi v létě. Předpověděl „sedmdesátiprocentní většinu, možná i víc“.28 „Ta prohra byla těžká rána,“ vzpomínal Gyula Háy, který se tehdy po letech exilu právě vrátil do Maďarska. „Nemohli jsme věřit, že bychom mohli být tak těžce poraženi po tom všem, co první socialistický národ na světě pro Maďarsko udělal.“

Rákosi obrátil a přisoudil chabý výsledek chování ruských osvoboditelů – byl to jeden ze vzácných momentů, kdy se projevil vůči Sovětskému svazu kriticky. Georgimu Dimitrovovi, šéfovi mezinárodního oddělení sovětské komunistické strany, napsal: „Naše pozice je tím obtížnější, že excesy Rudé armády lidé připisují na účet straně. Při osvobozování všech oblastí se opakovaly případy hromadného znásilňování, rabování a podobně.“29

Vorošilov oznámil už před volbami, že ať už bude výsledek jakýkoliv, zůstane v úřadu stejná koaliční vláda, která tam byla od konce války. Komunisté měli podíl na moci, tři ministry a Rákosiho na pozici místopředsedy vlády. O všem rozhodoval ruský maršál fungující jako předseda spojenecké kontrolní komise.* Technicky vzato měl Vorošilov vést kontrolní komisi v zájmu všech tří Spojenců. V praxi ale na týdenních schůzích vždycky prostě jen oznámil americkému zástupci Arthuru Schoenfeldovi a britskému zástupci Alvarymu Gascoignemu, jak rozhodl. Jak napsal Schoenfeld v kabelogramu na ministerstvo zahraničí: „Sovětský předseda kontrolní komise vydal příkaz, že komunikace mezi zástupci západních spojenců a maďarskými orgány musí procházet přes něj.“30 Západní mocnosti to snášely bez větších stížností a jejich mlčenlivý souhlas s tím, že zemi ovládli Sověti, jim v očích Maďarů značně pošramotil prestiž. Ferenc Nagy, malý a štíhlý ministerský předseda s pronikavým pohledem, čtyřiačtyřicetiletý člen malorolnické strany známý v liberálních kruzích po celé Evropě, popsal, jak musel přenechat rozhodování ruským orgánům. Pokud se obrátil i na Američany a Brity, Vorošilov ho obvinil z intrikářství.31

V létě roku 1945 se komunistická strana přestěhovala do kanceláří v centru Budapešti, kde předtím sídlilo gestapo. Zprvu se ale komunisté chovali jako slušní koaliční partneři, a dokonce zvládali dělat dojem vzorných demokratů. „Spojme všechny síly k obnově,“ zněl Rákosiho oblíbený slogan. Aby ukázali svou dobrou vůli, pomáhali komunisté při opravách rozbombardovaných kostelů. Rákosiho pochmurný a vyzáblý pobočník Ernő Gerő plnil s nadlidským úsilím úkol rekonstruovat budapešťské mosty přes Dunaj.** Komunisté byli vedoucí silou dávno potřebných pozemkových reforem, ke kterým v posledním půlstoletí vyzývaly dokonce i vůdčí osobnosti pravice. V roce 1945 bylo Maďarsko stále ještě z velké části rolnickou ekonomikou. Navzdory pověstné maďarské městské sofistikovanosti a živé kavárenské kultuře v hlavním městě bylo Maďarsko v meziválečném období známé i jako „země milionu žebráků“. Byla to šlechtická země, kde zrušili nevolnictví před necelým stoletím, v roce 1849. Téměř polovina orné půdy patřila jednomu procentu statkářů. Například Esterházyové vlastnili 152 000 hektarů, hrabě György Festetics 43 000 a hrabě Pallavicini 35 000. Římskokatolická církev v Maďarsku patřila se 720 000 hektary nejlepších zemědělských pozemků mezi největší evropské vlastníky půdy.32

Teď rozdělili mezi 600 000 rolníků asi dva miliony hektarů. Nikdo nesměl vlastnit víc než dvacet hektarů. Všechny koaliční strany ten plán nadšeně podpořily, uskutečnil jej ale devětačtyřicetiletý komunista jménem Imre Nagy, buclatý, přívětivý, profesionálně působící muž s charakteristickým mrožím knírem, který se během dlouhého exilu v Moskvě stal odborníkem na zemědělství. Prohlásil ten úspěch za vítězství komunismu, vysloužil si přezdívku „rozdělovač půdy“ a získal ohromnou popularitu, která mu vydržela napořád.

Spousta Maďarů věřila – s podivným optimismem a navzdory důkazům z jiných sovětských držav –, že Rusové té klíčící demokracii dovolí zakořenit a rozkvést. Antikomunistický politický myslitel Oszkár Jászi odmítal myšlenku, že „by se zopakovalo to, co se stalo v pobaltských státech, v Bulharsku a v Rumunsku. Bolševická demagogie už zmizela. Komunismus už je poctivý a uhlazený. Dokonce i kritika některých vládních opatření ze strany římskokatolických kněží byla s respektem vyslechnuta … a reakce na ni byla umírněná a korektní. Obecně vzato se dnes o komunismu moc nemluví.“ Atmosféra byla spíše „demokratická s intenzivními vlasteneckými podtóny“.33 Hugh Seton-Watson, britský teoretický odborník na východní Evropu obecně a Maďarsko zvláště, byl ohledně budoucnosti optimistický. „Návštěvník Maďarska bude překvapen intenzivní intelektuální aktivitou projevovanou jak v tisku, tak i v konverzaci. Ve srovnání s tím, jak je v balkánských zemích rozšířená mentální sterilita a sžíravý strach, se Maďarsko jeví jako oáza kultury a svobody.“34

Nemělo to být nadlouho. Rákosi se do Maďarska vrátil s pečlivě propracovanými Stalinovými instrukcemi, jak během dvou či tří let uskutečnit program postupného převzetí moci. Sovětský diktátor je svému maďarskému satrapovi sepsal v přísně tajném dopise už 5. prosince 1944, zatímco ještě zuřila bitva o Budapešť. Varoval Rákosiho před přílišným spěchem a radil mu: „Nebuď nevraživý, nevyhrožuj. Ale jakmile získáš půdu, postupuj dál. Musíš zapojit co nejvíce lidí, kteří nám mohou být užiteční.“35

Stalin chápal, že Rákosi a ostatní „Moskali“ se vracejí do země, kterou vlastně neznají a nechápou. V Maďarsku je nečekala živná půda, navzdory tomu, že přečkalo čtvrtstoletí fašismu a ničivou německou okupaci. V Maďarsku nebyli skoro žádní komunisté. Muž, který v posledním období války vedl ilegální maďarskou stranu, téměř neznámý dvaatřicetiletý bývalý mechanik János Kádár odhadl, že v době „osvobození“ Maďarska měla strana snad 200 členů, z nichž tucet znal osobně. S tak omezenou podporou se nedalo předpokládat, že převzít moc bude snadné. V Maďarsku bylo ale pořád ještě 75 000 sovětských vojáků připravených poskytnout pomocnou ruku, a i když komunisté neměli žádné zkušenosti ve sféře demokratické politiky, na druhou stranu jich měli spoustu, pokud šlo o umění intrik, korupce a zastrašování.

„Moskali“ museli překonávat i jiné velké problémy. Z Kremlu si s sebou nepřivezli žádné cukroví, kterým by mohli Maďarům hořkou porážku a okupaci nějak osladit. Sověti po válce rychle uzavřeli dohody ohledně hranic. Polská hranice se posunula ještě více na západ, než byla před Hitlerem. Rumunsko dostalo navěky Transylvánii, Československo se zbavilo svých německých a maďarských obyvatel. Vypadalo to, že tyto státy získaly alespoň něco, zatímco Maďarsko, které stálo kulturně zcela stranou a bylo spojencem Německa, přišlo o všechno. „Moskalští“ vůdci si toho byli vědomi. Mluvilo se o tom, že by si přivezli nějaké „věno“, ale Sověti nebyli ochotní se o něčem takovém bavit. Rákosi se svou klikou neměl v Maďarsku žádnou základnu, takže byli tím víc závislí na SSSR, tím víc se snažili Stalinovi zavděčit a podvolit se sovětským pokynům. Svou „revoluční bdělostí“ před sebemenší odchylkou od ruského modelu překonávali všechny ostatní státy budující komunismus. Vedoucí „Moskali“ – Rákosi a trojlístek jeho nejbližších, do něhož patřili Gerő, krutý ministr obrany Mihály Farkas a uhlazený, duchaplný a záludný kulturní ideolog József Révai – byli Židé. V zemi, kde měl antisemitismus hluboké kořeny, to budilo velkou zášť. Rákosi nechtěl, aby ho v tomto ohledu někdo překonal či obešel, a tak se absurdně změnil v jednoho z nejhorlivějších antisemitů v Maďarsku. „Člověk by si myslel, že největším centrem protistátní výzvědné činnosti je katolická církev. Ale ve skutečnosti je centrem špionáže sionismus, protože Židi jsou všude,“ napsal v soukromém dopise jinému židovskému „Moskalovi“.36

Počáteční kroky koaliční vlády nepůsobily nijak zvlášť kontroverzně. Po válce a čtvrtstoletí Horthyho diktatury bylo zapotřebí vyřídit spoustu účtů. Proběhly relativně spravedlivé soudní procesy a pověsili 279 válečných zločinců včetně čtyř bývalých ministerských předsedů, vůdců strany Šípových křížů, Maďarů, kteří se dobrovolně dali k SS, a prominentních fašistů. To byla lidová spravedlnost. Rok po konci války zaútočil na bránu ústřední věznice v Budapešti rozzuřený dav, když se lidé dozvěděli, že k přístupu na popravy válečných zločinců budou zapotřebí lístky. Předtím takové exekuce fungovaly jako veřejné divadlo.37

I pár těch, co bojovali proti fašismu, ale prostě zmizelo v gulagu. István Bethlen, ministerský předseda v letech 1921 až 1931 a důvěrný Horthyho poradce, chtěl ke konci války uzavřít se Sovětským svazem separátní mír. Ve vládě čelil námitce, že Sověti budou znásilňovat a rabovat, odpovědí: „Možná že budou, ale pokud přijdou jako přátelé, budou to dělat méně.“ Zatkli ho, deportovali do SSSR a už o něm nikdo nikdy neslyšel. Respektovaný monarchistický politik Iván Lajos, přesvědčený odpůrce nacismu, vydal v roce 1939 „Šedou knihu“, která odhalovala Hitlerovy přípravy na válku. Horthy na nátlak Němců knihu zakázal a Lajos prožil většinu války v koncentračním táboře Mauthausen. Po návratu domů přišel s návrhem podunajské středoevropské konfederace, do níž by patřilo Maďarsko, Rakousko a Československo. Poslali ho do Ruska a zmizel.38

Komunisté fragmentovali a eliminovali opozici metodami, které Rákosi slavně nazval „salámovou taktikou“. Počátečním cílem jim byla středopravá buržoazní malorolnická strana, která při volbách získala zdaleka nejvíc hlasů. Rákosi prohlásil, že odkryl spiknutí tajné pravicové organizace zvané Maďarské společenské hnutí, které podle něj usilovalo o obnovení předválečného režimu. Přes nesmyslnost takového obvinění demaskovali čtyřiadvacet poslanců malorolnické strany jako členy hnutí a přinutili je odstoupit. Bélu Kovácse, nejvýraznějšího vůdce malorolníků, vnímali komunisté jako hrozbu a prohlásili, že byl do údajného spiknutí zapojen. Odvolal se na poslanecké výsady, které by mu měly zabezpečit imunitu proti uvěznění, ale 27. února 1947 vstoupili ruští vojáci do budovy parlamentu v Budapešti, zatkli ho a deportovali do Sovětského svazu. Devět let se nevrátil do Maďarska.

Poté se zbavili ministerského předsedy Ference Nagye. Když na jaře 1947 odjel na dovolenou, Rákosi mu zavolal do Švýcarska a navrhl mu, že by mohl zůstat v zahraničí – byla to nabídka, jakou nelze odmítnout. Pokud by se vrátil, demaskovali by ho jako vůdce dalšího spiknutí. Ale jestli zůstane na Západě, pošlou za ním jeho malého synka. Nagy nabídku přijal.39

Když Rákosi později mluvil s novými stranickými kádry, byl pozoruhodně upřímný ohledně toho, jak nečestným a proradným způsobem se komunisté dostali k moci. Byl pyšný na pomalý puč, kterým se zmocnili vlády. Vysvětloval: „Naše požadavky byly vždycky zprvu umírněné – a pak jsme je stupňovali… Například, zpočátku jsme žádali jen ‚vládní kontrolu‘ bank; až později jsme začali požadovat úplné znárodnění tří největších bank. Precizní metody, salámová taktika, to je to, díky čemu jsme porazili reakcionáře.“40

Komunisté velmi brzo ovládli odbory, které využívali jako nástroj. Rozhodně nebyli nakloněni stávkám. Jak Rákosi řekl Arthuru Schoenfeldovi, „stávky za zlepšení pracovních podmínek nebo vyšší mzdy nejsou v Maďarsku přípustné. To je luxus, který si může dovolit jen americká ekonomika.“42