Copyright © 2025 by Ladislav Klimeš

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for Cover by Michal Kuba

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0323-2

Věnováno památce kocoura Anežáka.

Díky němu zombíci umí slovo papu...

Poděkování

Za prvé bych chtěl poděkovat své skvělé přítelkyni Katce za rady a úpravy první verze. A hlavně za to, že pořád dokáže posouvat hranice svojí trpělivosti. Vím, že to se mnou má občas těžké.

Dále bych chtěl poděkovat Romanu Malachovi a Kristýně „Mie“ Vondřichové. Spolupráce s nimi pro mě znamená opravdu hodně, protože dokážou najít sebemenší problém.

Jestli je někdo, koho nesmím opomenout, tak je to čtveřice mých chlupatých spolubydlících. Kočka Nasa a kocouři Pan Brusinka, Anežák a Ulrich Saturnovič Rasputin. Bez jejich věčného otravování a dožadování se pamlsků by tato kniha byla sice napsána rychleji, ale nebyla by o pár chlupů lepší.

Na závěr bych chtěl poděkovat svým rodičům, kteří mě podporovali v mé lásce ke sci-fi, zbraním, letadlům a všem dalším koníčkům. Neúnavně stáli při mně i v těch nejhorších časech. Díky nim jsem se nevzdal psaní a můžu svou vášeň nadále rozvíjet.

Předmluva, aneb bez koček by to nešlo

Obvykle na tomto místě bývá předmluva od autora, který se podělí o nějaké pikantnosti z tvorby knihy. Já se tady podělím o příběh kocoura, který neměl lehký život a byl pro mě velkou inspirací. Ač v knize přímo nevystupuje, jedna jeho vlastnost se do ní propsala.

Anežák k nám poprvé zavítal v létě 2017 ještě jako bezejmenné kotě v rámci takzvané dočasné péče. Patřil do první trojice koťátek, které jsme s partnerkou v rámci tohohle nápadu převzali.

U všech nám tvrdili, že se jedná o holky.

Ostatní koťátka byla hlasitá, hladová a upištěná. On jako jediný začal na drahou polovičku syčet, sekal po ní a chtěl ji kousnout.

Když mi ho opatrně předala, abych ho podržel, spokojeně se na mé ruce rozvalil, zavrněl a za minutu tvrdě spal.

Takže dostal jméno po jedné holčině z mojí minulosti.

Začali jsme mu říkat Ágnes.

O pár dní později slyším drahou polovičku nadávat:

„Kurva, Ágnes narostly koule!“

Tato situace, kdy nám kotě během pár dní změnilo pohlaví, se opakovala prakticky s každou várkou, co jsme v dočasce měli.

Ágnes, tedy již Anežák, se rychle vypapkal a vymazlil. Zatímco ostatní kočky se povedlo umístit přímo od nás, on jediný musel do útulku, protože měla přijít další várka koťátek. Při odchodu z něj byl roztomilý a mazlivý dospívající kocour, který vážil slušných 2,9 kilogramu.

O rok později, kdy mezitím spolupráce s oním útulkem padla, jsme se dozvěděli, že mazlivé koťátko se změnilo v agresivní cosi, k čemu se bojí přiblížit i ošetřovatelky.

S partnerkou jsme se shodli, že ho vezmeme opět k nám a najdeme mu rodinu.

Tušili jsme, že bude potřeba menší kurýrování a péče, ale ani naše nejhorší obavy nepřekonaly realitu. Ulovit ho v útulku stálo partnerku hezkých pár kapek krve a dodnes má z toho lovu jizvy.

Anežák, kterého drahá polovička z útulku přivezla, vážil 2,3 kilogramu, měl zkažené zuby a hrál si na stěnu v přepravce. Nevím, co se přesně stalo, ale během jednoho roku se z mazlivého kocourka stalo zlomené zvíře s panickou hrůzou z lidí.

Hned po otevření přepravky utekl a ukryl se.

Dlouhé měsíce jsme o něm skoro nevěděli, jen že je někde u nás.

Dalo se to poznat podle jeho nočních výletů na jídlo, kdy se celým bytem neslo mlaskání a v měsíčním světle se dala spatřit silueta vyzáblé kočky.

Jak měsíce plynuly, čím dál častěji se Anežák ukazoval i za dne.

Někdy to bylo jen na pár okamžiků, než utekl, jindy zůstal i pár vteřin stát a pozoroval člověka před sebou. Strach v jeho očích byl vždy téměř hmatatelný.

Takhle to trvalo skoro rok. Nakonec nebyl problém ho potkat, ale vždy, když člověk narušil jeho osobní zónu, tedy kruh o průměru asi dvou metrů, zdrhl. Ovšem čím dál častěji se ukazoval a pozoroval nás.

Začínal si uvědomovat, že mu zdejší dvounozí nehodlají ublížit, a naopak mu nosí jídlo. Díky tomu nabral váhu a vážil dobrých 5 kg.

Když u nás byla dočaska, denně byl vidět, jak se stará o koťátka a spí jimi zavalený.

Prostě se z něj stal takový hodný strýček. Koťátka díky němu byla mazlivá, ale on se už nikdy mazlivým nestal.

Mnohokrát jsem ho takto viděl, obklopeného spícími špunty. Vždy zvedl hlavu a hodil výraz ve stylu: „Jestli je vzbudíš, tak tě zabiju!!!“

Život šel dál a nám s partnerkou došlo, že tohle nemazlivé cosi si už jinou rodinu nenajde.

Zůstal u nás.

Po čase se mu vrátily zdravotní problémy se zuby, takže musel na menší zákrok. S ním proběhla i prohlídka, jak na tom ten kocour vlastně je.

Výsledky z veteriny byly více než zdrcující.

Kvůli mizerné stravě v útulku měl zničené zažívání a zkažené zuby byly ten poslední problém. Kvůli onomu útulku nikdy nedorostl do plné velikosti a byl takzvaně „podstřelenej". Veterinář tehdy tříletému kocourovi prorokoval ještě dva roky života, když mu bude přát štěstí.

Opět nám došlo, že jsme si domů přitáhli totální trosku.

V roce 2020 mu partnerka pořídila parťáka, Pana Brusinku. Taktéž něco totálně nemazlivého, ale ti dva se tak sčuchli, že se z nich prakticky okamžitě stala nerozlučná dvojka.

Anežák díky němu dost pookřál a začal víc komunikovat. Dokonce se naučil napodobit slovo papu, protože tak jsme je s partnerkou svolávali na večeři. A vypozoroval hodinu, kdy se večeře podává, takže pět minut před celou seděl přede mnou, zíral na mě a mňoukal furt dokola: „Ma-u? Ma-u?“ Dokázal mě tím tak vyprudit, že jsem jim šel tu večeři dát okamžitě. Na partnerku tohle nikdy nezkusil.

A takhle to šlo až do letošního léta.

Anežák s Brusinkou byli parťáci, všude chodili společně a hlídali čas, kdy se má podávat večeře. Po nocích seděli u mě v pracovně a hlídali, jestli píšu.

Letos v létě, během těch nejhorších veder jsme si všimli, že Anežák začíná ztrácet na váze. Postupně hubl a ztrácel chuť k jídlu.

Jedl, ale příliš málo.

Kvůli jeho plachosti byla jakákoliv léčba prakticky nemožná.

Když padla věta: „Proč mám blbé tušení, že se jara nedožije?“ netušili jsme, že se nedočká ani prvního sněhu.

Posledních čtrnáct dní Anežák hubl čím dál rychleji, přestal jevit zájem o pamlsky a v pondělí mě ani nevyřval, že mám zpoždění s večeří.

To už nám bylo jasné, že je zle.

Když se v úterý ve čtyři ráno ozvala z kuchyně rána a partnerka šla zjistit, co zas kočky shodily, našla Anežáka úplně vysíleného na podlaze. Pravděpodobně zkusil vylézt na linku, ale už neměl dost sil.

Zničený žaludek z útulku ho dostal. Už to nebyl pětikilový bojovník schopný poslat člověka do nemocnice. Byla to vyzáblá unavená troska, která měla všeho dost.

Dalo se udělat jen jedno. Ukončit mu trápení.

Takže jsme vzali jeho oblíbenou přepravku, ve které často přespával, a vzali ho s partnerkou na veterinu.

Vrátili jsme se bez kočky i bez přepravky.

A to je vlastně vše. Tohle byl život jednoho spisovatelova kocoura, který svého pánečka často inspiroval, prudil, a i když se nemazlil, ukazoval svou lásku jinak. Je toho ještě hodně, co bych o něm mohl napsat, třeba jak si oblíbil vyhazování některých knih z police a odnášel je na kočičí hajzlík.

Nedělám si srandu. Byl takovým kurátorem kvality naší knihovny. Ač jsem často tvrdil, že kočky nesnáším, jeho jsem měl extra rád. Asi se projevila moje osobní slabost pro rozbité a polámané věci...

Odpočívej v pokoji, Anežáku.

Prolog:

„Jak to vidíš, Spenci?“

Spencer ještě chvíli pozoroval obzor dalekohledem, než ho odložil. Zamyšleně se poškrábal na bradě. Šedivý plnovous plný prachu zašustil.

„Vlak se blíží, Ryane,“ oznámil. „Takhle z dálky to vypadá na obyčejný vojenský transport. “

„Kam asi směřuje?“

„Viděl bych to na základnu dvacet kilometrů od Northpointu,“ usoudil Spencer. „Poslední dobou tam posílají většinu vybavení. Chtějí posunout linii.“

Ryan si unaveně promnul tvář.

To nebylo dobré.

Jednalo se už o čtvrtý vlak Aliance za poslední dva dny.

Všechny vlaky byly stejné, naložené vojáky a vybavením. Oboje se pak rozmisťovalo k útoku na Northpoint, poslední město lidí na východním pobřeží Severní Ameriky.

Northpoint se držel, zatím.

Na Ryanovi a Spencerovi bylo, aby to tak zůstalo. I když oba věděli, že je to marný boj. Aliance je udolávala počty, vybavením, technikou... prostě vším. Zůstávala jen postupně vyhasínající místa marného odporu.

Lidem, původním obyvatelům planety Země, docházel čas. Ještě rok, maximálně dva a lidstvo bude jen zmínka pod čarou vesmírné historie.

Pokud se nestane zázrak.

„Už se blíží k první značce,“ oznámil Spencer o minutu později. „Odpálíš to, až bude u třetí.“

„Rozumím.“

Vyčkávali.

Spencer nepřestával zírat do dalekohledu.

Vlak se blížil k troskám města. Kdysi tu stálo malebné maloměsto bující životem. Jenže Anexe a následné Povstání z něj udělaly opuštěnou ruinu.

Nyní se proháněl mezi sutinami domů jen vítr.

„Druhá značka,“ špitl Spencer.

Vlak při vjezdu do sutin musel zpomalit. Čím víc se blížil, tím jasněji viděli jeho tvary. Velká šedivá obluda tvořená ostrými hranami. Na úplném předku si hovělo kulometné hnízdo.

Na tuhle vzdálenost to Spencer tipoval na těžký padesátikalibr. Nic menšího ani nečekal. Podobných hnízd se po celém vlaku nacházelo zhruba deset. K tomu se musely připočítat i ozbrojené hlídky ve střílnách vagonů.

„Třetí značka,“ sykl.

Ryan stiskl tlačítko odpalovače.

***

Nálože vybuchly přesně pod lokomotivou.

Celá přední část vlaku se zdvihla do vzduchu, pohltily ji plameny a pak se roztrhla na tisíce malých kousků. Souprava se zkroutila, vykolejila a jednotlivé vagony to rozhodilo na všechny strany.

Trvalo to dvacet vteřin, než se všechny části vozů definitivně zastavily.

Exploze a skřípění namáhaného kovu postupně utichlo.

Zůstal jen mrtvolný klid narušovaný vrzáním dobíhajících kol.

Spencer ještě chvíli ležel bez hnutí.

„Dobře,“ hlesl. „To bychom měli.“

Zdvihl ruku a mávl.

„Tak jo, zabezpečte oblast!“

Z úkrytů vylezlo třicet mužů a pomalu se vydali k odpálenému vraku.

***

Půl hodiny procházeli trosky.

Brali vybavení, zbraně a munici.

Dobíjeli raněné vojáky Aliance.

Odpor byl malý, a to přímo podezřele.

Na to, jak velký vlak to byl, měl doslova minimální ochranu. Žádná letecká podpora a ani město před vlakem neprošly hlídky.

Spencerovi to začínalo vrtat hlavou. Kráčel mezi mrtvými vojáky a rozhlížel se po jejich hodnostech.

Všechno malé ryby, našel jednoho seržanta.

Nic víc.

Žádný důstojník.

Skoro to vypadalo, že tenhle vlak chtěli obětovat...

„Pane?“ přerušil tok jeho myšlenek voják za ním. „Tohle byste měl vidět.“

„Copak, Crane?“ otočil se na něj.

Crane ukázal rukou na jeden vykolejený vagon.

Nevypadal nijak zvláštně. Běžný nákladní vagon pro převoz materiálu.

To ovšem platilo pouze na první pohled. Na druhý pohled si Spencer přes vyražené dveře všiml vnitřního vyztužení a samostatné klimatizace.

Přiblížil se a posvítil dovnitř.

Útroby kontejneru byly plné válcovitých předmětů připomínajících obří pilulky. Bez problémů se do nich vešel dospělý člověk.

Spencerovi došlo, co v nich je.

Kalmaři... Lidská varianta...

Tak proto nebyl ten vlak nijak extrémně chráněný. Samotný náklad byl mnohem nebezpečnější než jakákoli možná ochrana.

„No do prdele,“ hlesl Spencer. „Jsou aktivní?“

Crane se vyhoupl do vagonu a svítilnou na pušce si posvítil na první kapsli. Nevypadala aktivní. Jen zelená kontrolka ukazovala, že se uvnitř nachází funkční kalmar.

Spencer si s Cranem vyměnil pohled.

„Máš ještě nějaké výbušniny?“ optal se ho.

Crane přikývl.

Shodil ze zad batoh a začal z něj vytahovat koule plastických trhavin.

Spencer se nepřestával rozhlížet po okolí. Tolik kalmarů v jednom vlaku s tak malou ochranou.

Co tím Aliance sleduje?

Proč vrhají takové množství sil na jedno shromaždiště?

Jako by jim bylo jedno, jaké ztráty budou mít. Jen shromáždit co nejvíc lidí na jednom místě a odtamtud vyrazit do Northpointu se vší parádou.

Bylo to divadlo pro těch pár loajálních jedinců? Nebo si i samotné vedení Aliance potřebovalo dokázat, že na škody se nehledí?

V posledních měsících se Aliance chovala čím dál agresivněji. Ignorovala ztráty, jak lidí, tak materiálu. Jako by jim už nepřikládali význam.

Věděli, že mají zbytky svobodných lidí na lopatkách...

Crane mezitím procházel mezi uskladněnými kalmary a na každého položil jednu kouli trhaviny. To by mělo stačit. Podle zkušeností stačilo poškodit přepravní box a Kalmar uvnitř se vyzkratoval.

Většinou to fungovalo.

Většinou...

Pípání vysílačky přerušilo Spencerův tok myšlenek.

Levou rukou klepl do tlačítka na sluchátku.

„Jankowski, příjem,“ zahlásil.

První neuslyšel slova. Něco mnohem horšího.

Střelbu.

Zuřivou palbu ze spousty zbraní a výbuchy granátů. Zaslechl pár nadávek, než se ozval zoufalý hlas.

„Tady Northpoint Západ! Jsme pod útokem! A jsou jich mraky!“

„Rozumím,“ odpověděl klidně. „Northpoint Sever, jak vy jste na tom?“

Další palba a výbuchy.

„Pod útokem! Nahnali je na nás snad všechny!“ odvětil mu podobně vyděšený hlas.

Nahnali?

Koho?

Neútočí na ně Aliance?

„Northpoint Sever! Opakuj!“ vyštěkl.

„Zetka, pane!“

Zetka? Proč na ně útočí lidi nakažení Z-19?

„Nahnali je na nás!“ pokračoval hlas po chvíli. „Museli je tu někde poblíž houfovat a pak je navedli přímo na nás!“

Spencer si povzdechl.

Došlo mu to.

Aliance chtěla vyřešit dva problémy naráz. Teď mu došlo, co bylo ve spoustě těch kontejnerů na velkém shromaždišti.

Zetka.

Tohle Aliance vymyslela perfektně. Pošlou je na ně a pak zlikvidují vyčerpaného vítěze.

Crane vystrčil hlavu z vagonu a ukázal na oblohu.

„Spenci! Támhle!“

Podíval se, kam ukazoval.

A zatrnulo mu.

Přes ty výbuchy a střelbu ve vysílačce přeslechl vzdálené temné hučení.

Jižní obzor se rojil tmavými tečkami a zvuk motorů se rozléhal všemi směry.

Aliance vyrazila do útoku.

Rádio se začalo plnit žádostmi o posily, zvuky boje a zoufalými prosbami o pomoc.

Spencer si povzdechl a vyčerpaně se sesul na hromadu trosek. Pozoroval přilétající stroje Aliance a nezmohl se na jakoukoli reakci.

Vypnul vysílačku a jen pozoroval stroje.

Prohrál.

Snažil se dnešek oddalovat co nejvíc, ale věděl, že to stejně přijde. Neměl šanci a podvědomě to tušil, jen si to nechtěl nahlas přiznat.

Dnes Northpoint padne a na tomhle kontinentu už nezůstane žádné svobodné město.

Ani žádní původní lidé.

Netušil, jestli ještě někde na planetě existují svobodná města. S posledním v Jižní Americe komunikovali naposled před rokem. Mysleli si, že jsou poslední.

A asi i byli.

Prohráli boj o vlastní planetu...

Lidstvu právě udeřila poslední hodina...

Část 1:

Probuzení

Deník neznámého Rebela

Proti Alianci jsme vedli boj mnoho let. S většími či menšími úspěchy. Bohužel, pak přišel onen den. Den hněvu. Tak tomu podzimnímu dni později přezdívali. Z reproduktorů v megapolích se začala ozývat hlášení o ukončení spolupráce Lidstva s Aliancí. Lidé zmateně zírali jeden na druhého a nikdo netušil, co to vlastně znamená. A pak? Pak nastalo peklo.

Kapitola 1: Prach a popel

Přišlo to nečekaně.

Najednou jsem seděl já u starého dřevěného stolu a on naproti mně.

Kravaťák, Pozorovatel... nevěděl jsem, jak mu říkat.

Postarší muž s šedinami na skráních v dokonale padnoucím modrém obleku. Vyzáblá tvář s četnými vráskami a ledově šedivýma očima. Ty si mě teď prohlížely a já čekal, co řekne.

„Pan Aiden Sheppard,“ promluvil nakonec. Hlas měl na muže celkem vysoký a moje příjmení téměř zaskřehotal. „Jak se cítíte? Pamatujete si poslední události?“

Nevím, co se stalo, ale najednou mě vše dohnalo.

Prázdná Megapole 8...

Zpackaná akce v centrále KalmTechu...

Objevení lidské verze kalmara...

Rozstřílení od záchranného týmu...

Celý buben z revolveru do hrudníku...

Od člověka, kterého jsem jako jediného na světě považoval za přítele...

Pak nabídka od tohohle... Kravaťáka...

„Pamatuju si je, pane,“ přikývnu. „Jsem mrtvý?“

V koutcích mu zacukalo a zamyšleně pohlédl do strany.

„Ano,“ přiznal. „Nicméně podařilo se mi extrahovat vaše vědomí a mám možnost ho převést do nového těla.“

„Rozumím,“ zalžu.

Nerozuměl jsem ani za mák, ale to teď bylo jedno. Cloumal mnou vztek. Připadal jsem si jako třikrát použitej hajzlpapír.

Využitý, zmuchlaný a zneuctěný.

Věrně jsem sloužil Alianci spoustu let. Podle všeho i pro ni několikrát zemřel, a co jsem z toho měl?

Kulky do... celého těla?

Vždycky jsem se choval loajálně, ale moje loajalita byla Alianci ukradená.

Zachvěju se.

V mysli mi vytanula vzpomínka na tu agonii. Jak do mě vojáci Aliance střílejí jako smyslů zbavení. Nejhorší na tom všem bylo, že na mě jako první vystřelil plukovník Cross. Být ženská, asi bych řekl, že mám zlomené srdce.

Jelikož jsem ale chlap, tak jsem jen pekelně nasranej...

A ten vztek byl dobrý motivátor k tomu, abych si vyslechl Kravaťákovu nabídku.

„Vidím, že jste přímo natěšený na úkol, že?“ konstatoval a zkroutil tvář do parodie na úsměv.

„Přesně tak, chci se trošku pomstít a je mi jasné, že mi to umožníte.“

Úsměv se rozšířil.

„Jsem rád, že si rozumíme,“ přikývl. „Víte, od vašeho... skonu uběhla už nějaká doba. Nicméně... vaše akce v tom komplexu spustila řetěz událostí s nedozírnými následky.“

„Jak to myslíte?“

„Svět, jaký jste znal, zanikl,“ vysvětlil. „Vašemu druhu, který jste kdysi tak ochotně zradil, už moc času nezbývá. Hodila by se jim pomoc, kterou můžete poskytnout jen vy.“

„Ublíží to Alianci? Crossovi?“

„Ano... a ve větším měřítku, než si dokážete představit.“

„Dobře, jdu do toho.“

„Myslel jsem, že bude těžší vás přesvědčovat,“ přiznal, „ale chápu. Touha po pomstě je pro váš druh dobrý motivátor. I když nechápete širší kontext, tohle mi bude stačit.“

Sice jsem mu absolutně nerozuměl, ale co už.

Nechám ho vykecat.

„Víte, pane Shepparde, dát šanci někomu s vaším... renomé... by bylo podle měřítek vašeho druhu... nemorální, nebo dokonce zrůdné. Nicméně, nejsem jeden z vás a vidím situaci jinak.“

Mohl bys říct, kdo jsi a co jsi sakra zač, ale je mi jasné, že to se nikdy nedozvím...

„Myslím si, že špatný člověk na špatném místě ve správnou dobu dokáže změnit chod světa. Vy se do této situace hodíte perfektně. Ať vás na vaší další cestě potká cokoli, věřím, že si bez problému poradíte. Nicméně čas na mluvení skončil.“

Jeho tvář se začala vzdalovat a vše se rozplývalo v nezřetelné barevné šmouhy. Začínala se mi točit hlava a bolest pulzovala celým tělem.

„No, pane Shepparde, probuďte se a pohleďte na následky... svých činů... “

***

Prudce zamrkám.

Zhluboka se nadechnu.

Do plic se mi okamžitě nahrne slizká tekutina. Začnu kašlat a máchat rukama kolem sebe. Převalím se přes nějaký roh a začnu padat.

Naštěstí jen krátce.

Přistanu ve špíně.

Prach se mi lepí na slizem pokryté tělo.

Válím se na zemi a kašlu.

Tělem mi projíždějí přívaly bolesti. Prach se mi dostává úplně všude.

Trvalo to dlouho, velmi dlouho.

Očividně přenos nebyl tak bezbolestný, jak jsem si myslel. Představoval jsem si, že se někde proberu a pustím se rovnou do práce.

No, ne vždy vše vychází, jak si to vysním.

Skoro nikdy, popravdě.

Nevím, jak dlouho jsem se válel a kašlal, ale nakonec mi došlo, že jenom ležím a oddechuju. Vytřu si sliz z očí a rozhlédnu se.

Nacházím se mezi hromadou trosek. Pár metrů ode mě vedou koleje a všude kolem se válejí vagony. Došlo mi, že Kravaťák převedl moje vědomí do těla, které ještě před nějakou dobou cestovalo vlakem.

Takže můj nový život začal vykolejením vlaku...

Opět.

Na jednu stranu to bylo docela originální, protože život většiny obyčejných lidí začal prasklou gumou na Valentýna.

Začnu procházet mezi troskami vlaku a hledat něco užitečného. Minimálně nějaké oblečení, protože jsem úplně nahý a moje tělo zakrývá akorát tlustá vrstva šedého prachu. Nebo popela či co.

Při pomyšlení na tělo jsem si ho prohlédl a rovnou tiše hvízdl. Páni, Kravaťák vybral dobře.

Byl jsem vysoký, mohutný, od krku dolů bez jediného chloupku. I přes ten sliz smíchaný s prachem jsem jasně viděl dokonalý sixpack, bicáky jako běžné lidské stehno, široká ramena a vypracované nohy. Provazce tvrdých svalů na mně vysloveně zářily.

I tam dole to byl nadprůměr, což taky potěšilo.

Místo bojování jsem mohl rovnou dělat někde modela. Nebo pornoherce.

Jestli to přežiju, asi to i zkusím.

Nejdřív se ale musím podívat po něčem na sebe a po zbrani. Pochybuju, že tu poblíž bude něco, co by chtělo obdivovat moji krásu.

Vydám se podél vagonů a nepřestávám se rozhlížet. Mimoděk se přitom přikrčím, abych nebyl tak velký cíl.

Vůbec jsem netušil, kam mě vlastně Kravaťák přenesl. Nepoznával jsem okolí a neměl ani potuchy, jaká doba uběhla od mé předchozí... smrti.

Smrt... Poválím to slovo na jazyku.

Musel jsem zemřít vícekrát, ale pamatuju si jen tu poslední.

Kdybych se v tom komplexu nesetkal se svým vlastním klonem, který mi to vysvětlil, nevěděl bych to.

Je fakt příjemný potkat jen o týden starší verzi sebe sama a zjistit, že v podstatě všechno, za co bojujete, je lež.

Do té osudné akce v komplexu jsem si myslel, že Aliance anektovala planetu Zemi před dvaceti lety.

Bylo jich čtyřicet.

Musel jsem pro ně umřít už tolikrát a nikdy jsem si to nepamatoval. Veškerý můj život člena Elitní zásahové jednotky s číslem 4488 se ukázal jako jeden solidní drogový trip. Kdyby při příjezdu do Megapole 8 neodpálili pod mým zadkem vlak a nepoškodila se mi zbroj, nikdy bych na to nepřišel.

Beztak byla ironie, že jediné, co se při havárii vlaku poškodilo, byl dávkovač tlumičů.

Kdyby se to nestalo, nezačala by se moje osobnost probouzet. Kdyby... no, spousta kdyby.

Celá akce byla dokonalá komedie plná chyb.

Já na to doplatil.

A teď se tu plížím nahej mezi troskami vlaku...

V dáli zahřmělo, vypadalo to, že se blíží bouřka.

Podívám se na oblohu.

Byla šedší, než jsem si pamatoval. Ono celé okolí mělo dobrých padesát odstínů šedi, asi kvůli tomu všudypřítomnému prachu, který se líně snášel z oblohy.

Co je to vůbec za svinstvo?

Jednu volně se snášející vločku chytnu a rozmělním mezi prsty. Zůstala jen oslizlá šmouha, nic víc.

Nejsem expert na počasí, ale napadla mě jen jedna věc, co by to mohla být.

Radioaktivní spad.

Tady někde muselo bouchnout pár atomovek. Dobrá míra, která tady totálně změnila počasí.

Nebo se to stalo na celé planetě?

Jak dlouho jsem byl kurva v limbu?

To se nedozvím, dokud nepotkám někoho, kdo mě nebude chtít zabít.

No, nafilozofoval jsem se dost, je načase se pustit do práce...

***

Obejdu vagony a narazím na první lidi.

Sice byli ve stavu neslučitelném se životem, ale aspoň něco. Od oka bych to tipnul, že neuplynulo ani pár hodin, co zemřeli.

A zemřeli pěkně hnusně.

Někdo, spíš něco, se přes ně přehnal jak divoké tornádo. Končetiny zlámané do nepřirozených úhlů a až na jednoho nikdo nezůstal vcelku. Obvykle leželi na třech a více místech naráz.

Dojdu k tomu, který vypadal na první pohled vcelku.

Ale nebyl.

Hlavu měl čistě odříznutou, ale zbytek těla, včetně oblečení, vypadal v pohodě. Kousek od něj se válela velká mačeta.

Pokud u sebe nebude mít nic střelného, spokojím se s ní.

Dojdu k mrtvole a otočím ji.

Šedá uniforma byla špinavá od prachu a na pár místech prodřená. Nosič plátů starý a ošoupaný. Na něm měl malou bílou nášivku s nápisem: E. Crane.

Takže se jmenoval Ed Crane, usoudím a začnu ho svlékat. Oblečení smrdělo potem a zašlou špínou. Tenhle člověk se očividně dlouho nemyl.

Ale což, já párkrát smrděl i hůř...

Rozepnu gatě, sundám nosič a triko. Nechám mu akorát ponožky a trenky. Ty smrděly moc i na mě.

Jinak to vypadalo, že je to přesně moje velikost. Tak to vyzkoušíme. Rozhlédnu se. Když se ujistím, že je všude klid, začnu se soukat do oblečení.

No... trochu jsem se seknul.

Kabát na mně vysloveně plandal. Zato triko mi bylo těsné a kalhoty dost krátké. Navíc škrtily. Nějak se mi to povedlo na sebe narvat, i když se nejednalo o žádnou hitparádu.

Aspoň už nejsem nahej.

Boty mi překvapivě sedly asi nejlíp. Vysoké výsadkářské, končící nad kotníky. Původně musely mít lesklou černou barvu, která se už dávno ošoupala a pokryl ji šedý prach. Sice trošku tlačily na palcích, ale to se poddá.

Všeobecně ta jeho uniforma vypadala, jako by ji někdo neumětelsky sešil z plachtoviny. Do začátku jsem za ni byl vděčný, ale časem ji budu muset vyměnit.

Oblečený, nicméně stále neozbrojený, se rozhlédnu po nějaké zbrani. Ať jsem hledal mezi mrtvolami sebevíc, podle všeho poblíž neležela žádná střelná zbraň.

Jediné, co se dalo využít, byla ta mačeta.

Bylo by to moc lehké nechat mi tu bouchačku, co?

S mačetou si vystačím, zvlášť, když na ni pan Crane měl na zádech takové pěkné pouzdro.

Seberu ji a důkladně prohlédnu.

Ostří bylo nabroušené a krom vyválení v prachu vypadala jako nová. Její původní majitel o ni očividně dbal. A to velmi pečlivě.

Délku čepele bych od oka tipnul na dobrých čtyřicet centimetrů. Vzpomenu si, že kdysi se tyhle mačety prodávaly v obchodech s outdoorovým oblečením za nehorázných sedmdesát dolarů. Jednalo se ale o skvělé kousky, které majiteli sloužily mnoho let.

Kouknu na bezhlavou mrtvolu.

Nejednomu majiteli...

Tak, první úkol jsem si mohl odškrtnout. Podařilo se mi sehnat oblečení a nějakou zbraň. Do začátku to stačilo, ale stejně bude potřeba něco na dálku.

Ať měl Kravaťák se mnou jakékoli plány, nepodělil se o ně. Budu na ně muset očividně přijít sám.

Vyrazím podél vagonů k troskám něčeho, co kdysi bývalo městem.

Ujdu sotva pár desítek metrů, když zaslechnu starý známý zvuk.

Výstřely.

***

Byla to krátká a sporadická palba.

Nesla se okolím a já měl problém určit směr. Navíc to znělo jako něco poloautomatického. Vždy se ozvaly dva výstřely a nastala chvíle klidu.

Buď střelec střílel klasickou dvojrankou z pistole, nebo...

Prásk! Prásk!

Dvojhlavňová brokovnice!

Tentokrát se mi povede zjistit, z jakého směru palba vychází. Vypadalo to na trosky budov pár set metrů na východ.

Přidám do kroku.

Tam, kde je střelba, budou i lidi.

Doufám.

***

Střelba vycházela z velké haly. Kdysi to muselo být skladiště či garáž. Jako jedna z mála budov v okolí stále měla střechu. Vedla k ní celkem rovná a přímá cesta lemovaná sutinami.

Teprve teď mi došlo, že v dáli na pozadí stoupá k šedé obloze černý dým. Tam se musely odehrát opravdu tvrdé boje. Dým byl hustý a tvořil nejméně deset tlustých sloupců.

Docela by mě zajímalo, kolik je asi hodin.

Slunce kvůli všudypřítomným mrakům nebylo vůbec vidět. Vlastně celá obloha se skrývala pod jednolitým příkrovem. Ať jsem se podíval kamkoli, všude byly jen mraky.

A taky mi došlo, že je neskutečné chladno.

Tak pět stupňů nad nulou.

Vítr se s vysokým kvílením proháněl mezi troskami budov.

Prásk! Prásk!

Kvílení na krátký okamžik ustalo, načež se ozvalo znovu. Ještě hlasitěji.

To nebude vítr...

Zrychlím.

Prásk! Prásk! Prásk!

Tentokrát se ozvaly tři rány. Ta poslední zněla jinak. Následovaly dvě další, opět jiné.

Museli tam být minimálně dva střelci.

Čím víc jsem se blížil, tím hlasitěji jsem slyšel kvílení a... lidské hlasy!

Někdo za sutinami pořvával. Mluvilo tam pár lidí. Přesný počet se nedal určit, ale zřetelně jsem rozeznal ženský hlas a asi dva mužské.

Do toho výstřely, kvílení a chrčení.

Rozhodnu se sutiny neobcházet. Místo toho se vyhrabu nahoru. Přikrčený s mačetou v ruce opatrně vystrčím hlavu.

Naskytl se mi výjev jako ze špatného akčního filmu.

Skupinka pěti lidí ustupovala k vratům haly. Postarší černoch se oháněl pistolí a občas vypálil. Mlaďoch, bílý jak sýr, zoufale mával dvojhlavňovou brokovnicí.

Zbylí tři se drželi vzadu.

Oprava.

Dva drželi tu poslední.

Holku.

Zmítala se jim v sevření a oni ji táhli dovnitř. Kdybych neviděl zdroj jejich problémů, tipnul bych si, že si s ní chtějí v té hale trochu pohrát.

Zdroj problémů a důvod, proč černoch s tím klukem stříleli, byl jasný na první dobrou – zombíci.

Tu partičku lidí zaháněla do haly celkem slušná horda nakažených.

Nejednalo se o klasické zombíky z akčních hororů. Myslím tím lidi zasažené nějakou kletbou či neznámým způsobem. Tohle, stejně jako většinu průserů na této planetě, udělal člověk.

Z-19...

Proberu se a jednou z prvních věcí, co potkám, jsou lidi nakažení tímhle svinstvem.

Paráda... co víc si přát?

Z-19 byla podle všeho biologická zbraň, jejíž použití se kapku vymklo kontrole. Z lidí dělala polointeligentní tvory poháněné jen hladem. Kromě toho na nich hnily přebytečné části těla. Člověk si takhle pomalu shnil a přitom se choval jak neandrtálec.

Přenášelo se to vzduchem, kousnutím, injekcí.

Můj klon mi před svou smrtí řekl, že Aliance vyvinula novou verzi, která se šířila pouze vpichem. Ta byla podle všeho pomalejší a udržela člověka déle při smyslech. Ne, že by to něčemu posloužilo.

A tím rozdíly mezi nakaženými a zombíky z hororů končily.

Tihle vypadali úplně klišoidně.

Maso odpadávající z tváří, odhalené černé zuby a zářivě žluté oči, částečně podlité krví. Na jednu stranu bych čekal oblečení odpovídající jejich stavu, ale opak byl pravdou. Všichni ti zombíci na sobě měli modré, špinavé, ale ne moc potrhané overaly.

Jeden z nich se ke mně na okamžik otočil zády. Spatřil jsem tam nášivku s číslem.

Tohle byli kdysi lidi z nějakého trestaneckého tábora.

Aliance...

Takže ti nezombifikovaní budou Rebelové, usoudím.

Jelikož moje kariéra u Aliance zřejmě definitivně skončila, bylo na čase začít kopat za opačný tým. Sice jsem lidi nemusel, lépe řečeno totálně nesnášel, ale budiž.

Kravaťák zřejmě chtěl, abych spasil lidstvo.

Tak se do toho dáme.

***

Zvednu se a důkladně protáhnu.

V oblečení a ve svalech to jen zakřupalo.

Tak jo, jde se na to.

Tohle bude jízda.

Vyrazím.

***

Sklouznu se po sutinách.

Od bot mi odletovaly kameny a oblaka prachu.

Tvrdě došlápnu na zem a rozběhnu se.

Přeživší začali zalézat do haly a pomalu zavírat vrata.

Zombíci se dali do pohybu.

Přehodím mačetu do levačky.

Nakonec venku zůstal jen kluk s brokovnicí.

Všimne si mě příliš pozdě.

***

„Zalez, mladej!“ zařvu.

Chytnu brokovnici za hlaveň a trhnu s ní od sebe.

Stalo se přesně to, co jsem plánoval.

Kluk to neustál a zapadl do haly.

Pravačkou chytnu držák vrat a škubnu s ním.

„Počkejte tu na mě!“ řeknu překvapeným přeživším.

Vrata se s prásknutím zavřela.

A já zůstal sám s hromadou zombíků.

***

Opět přehodím mačetu do pravačky.

Nejbližší zombík si mě měřil vzteklým pohledem. Zvedal a spouštěl ruce. Zřejmě vyhodnocoval, jak moc náročný budu cíl.

Ostatní dělali to samé. Pomalu se začali rozmisťovat do půlkruhu, aby mi odřízli ústup.

Nebojte, pánové, nikam ustupovat nehodlám.

Já výhrůžně pohupoval mačetou.

A další přicházeli.

Teď jich mohlo být kolem dvaceti.

„Gizd?“ zahýkal vyhublý zombík vzadu.

„Papu?“ ozval se další.

„Tak si pojďte pro papu, parchanti,“ začnu provokovat.

S nakaženými jsem se setkal už mnohokrát a krom skřeků dokázali vydat jen dvě slova.

Gizd a papu.

Co znamená gizd, jsem netušil, můj tip byl, že jde jejich výraz pro problém.

Ano, hoši... já budu kurva velkej problém!

„Papu!“ vyhrkla zombice, která se prodrala dopředu.

Vrhla se na mě.

***

Uhnu.

Zombice hlavou narazila do dveří. Běžela tak rychle, že se opravdu stylově rozmázla.

Doslova.

Stekla na zem a na zdi po ní zůstal jen krvavý flek.

Já vystartuju proti ostatním a rozmáchnu se mačetou.

Hned první zombík přišel o hlavu. Ta vyletěla do vzduchu a přistála v ruce toho za ním.

Neváhám a rozseknu mu palici přesně na dvě půlky.

Udělám z ní stříkající krvavý květák.

Ostatní si uvědomili, že nebudu úplně snadný cíl, a zastavili.

Zvažovali svoje šance.

Já jim nedal příležitost hodnocení dokončit. Udělám totiž jedinou rozumnou věc, kterou by zdravě uvažující člověk na mém místě udělal.

Vezmu je ztečí.

***

Plavným skokem přistanu v tom největším chumlu.

Řvu, sekám, kopu a rozdávám pěstmi.

Krev stříkala na všechny strany, končetiny a hlavy létaly taktéž.

Kdysi jsem v televizi viděl, jak lidem seká hlavy kat, se zombíky tu teď máme krizi, udělám to taky tak.

Celé okolí mi zahalila rudá mlha. Adrenalin se mi rozlil po těle jako omamná droga.

Tělo pulzovalo divokou energií a já měl dojem, že moje zranitelnost zmizela.

Stal se ze mě nezničitelný stroj na likvidaci zombíků. Sice se jich pár přiblížilo na nezdravou vzdálenost, ale žádnému se nepovedlo mě kousnout nebo škrábnout. Tady kralovalo moje nové tělo a mačeta.

Tenhle rauš jsem potřeboval.

Veškerý vztek ze mě vyletěl v jednom mocném záchvatu násilí.

Nicméně nezpomalím ani na okamžik. Adrenalinový zážitek mi do těla vnesl dobrou náladu. Dokonce si při zabíjení zombíků začnu spokojeně pobrukovat.

Hlava, ramena, kolena, palce, hlava, ramena, kolena, palce, oči, pusa, nos...

Nevím, jestli to bylo tím vším adrenalinem, nebo tím, že všechny zmíněné části kolem mě létaly díky ostří mé mačety.

Trvalo to hodně dlouho, ale zástup zombíků postupně řídl.

Až jsem nakonec zůstal sám.

Z mačety mi odkapávaly stružky rudé krve. Čepel vypadala v pořádku, řezničina jí vůbec neublížila. Opravdu kvalitní materiál, to se musí nechat.

„To je jako všechno?“ zavrčím naštvaně, když posledního zombíka osekám na verzi trupík. Tedy žádné končetiny, jen posekané torzo.

Rozhlédnu se a zjistím, že jsem právě zmastil dobrých třicet, možná čtyřicet zombíků.

Málo, kurva, málo, chtěl bych ještě jednou tolik.

Adrenalin začal vyprchávat.

Postupně se mi vracela příčetnost a touha zabíjet se vrátila tam, kam patřila. Skryla se v temných zákoutích mysli a tam čekala na další příležitost.

Dostavilo se akorát neskutečné zklamání. Čekal jsem víc, nějakou těžší výzvu.

Tohle byla slabota.

Taková rozehřívačka na začátek.

„Asi jo,“ povzdechnu si nakonec.

***

Zabouchám na vrata.

„Už můžete vylézt,“ oznámím.

Dveře se s vrznutím pootevřely a o rypák se mi opřela hlaveň brokovnice. Hezky jedna hlaveň na jednu nosní dírku.

Kluk na mě vyděšeně mířil a tlačil mi hlavu dozadu.

Levačkou tu zbraň chytnu a odstrčím.

„Dej to pryč, mladej,“ syknu a nakouknu dovnitř.

„Je po nich?“ pípl opatrně.

„Přesvědč se sám,“ udělám krok do boku.

Ztuhl.

Zpoza jeho zad vykoukl černoch s pistolí... a ztuhl taky.

Musím uznat, že výjev, který se jim naskytl, nevypadal zrovna obyčejně.

Přes čtyřicet zombíků rozsekaných na kousky a údy pečlivě roztříděné.

Trupy ležely na jedné hromadě, nohy na druhé a ruce na třetí. Korunu všemu nasazovala mohyla z hlav přímo před vraty.

Na její vrcholek jsem položil holou palici padesátiletého obézního týpka. Ten nyní s vypláznutým jazykem a zapadlýma očima zíral přímo na vrata.

Byl to ode mě takový vtípek. Ta hlava mi přišla svým způsobem zábavná.

„Postaral jsem se o ty zombáky,“ oznámím poněkud zbytečně a rukou ukážu na mohyly.

„Pěkný,“ zmohl se černoch.

„Kde je bráška?“ ozval se za nimi zoufalý ženský hlas. „Viděli jste ho? Našli jste ho?“

„Ten kluk je mrtvej, kurva!“ okřikl ji někdo.

Nakouknu za vrata, ať získám přehled o situaci uvnitř.

Dva chlapi pořád drželi tu ženskou. Ta se jim snažila vytrhnout, ale stále se jí to nedařilo.

Zřejmě ji ještě nenapadla klasická ženská podpásovka – kopačka do rozkroku.

Podívala se po mně a světlo zvenku konečně odhalilo její tvář.

Teď ztuhnu pro změnu já.

Ostře řezaná brada, tenké obočí, tmavě modré oči a hubené tváře. Zpod bavlněné čepice jí vyklouzl pramen černých vlasů.

Co to do prdele...

Ta ženská, spíš dívka, vypadala jako Tara... moje manželka... než... zemřela. I postavou jí byla nápadně podobná. Mohlo jí být tak dvacet, spíš míň.

Já Taru potkal, když jí bylo devatenáct. Ani bych se nedivil, kdyby tý holce přede mnou bylo stejně.

Vesmír má občas zvláštní smysl pro humor.

„Ne, žije!“ zařvala. „Je někde tam venku! Musím ho najít!“

„Nikam nejdeš!“

„Tak dost!“ zařvu.

Ztuhli úplně všichni a opatrně na mě pohlédli.

„Jak se jmenuje ten kluk? Jak vypadá? Kde jste ho viděli naposledy?“

Vychrlím ty otázky jako kulomet. Překvapeně na mě zírali.

„Jmenuje se Johnny,“ pípla holka. „Je mu jedenáct, měl mikinu a džíny. Je asi takhle vysoký.“

Uvolnila si pravačku a ukázala zhruba sto čtyřicet cenťáků.

„A naposled jsem ho viděla, když nás přepadli na evakuačním bodě... tímhle směrem.“

Pravačka ukázala kamsi za mě, do sutin města.

„Dobře,“ kývnu.

Dám se na odchod, ale pak se zarazím.

„Jak se jmenuješ?“ zeptám se holky.

„Lena.“

„Kdyby se kluk ptal,“ vysvětlím a natáhnu se po držáku na vratech. „Tak tu na mě ještě počkejte.“

Buch!

***

Vyrazím, kam mi ukázala Lena.

Velice rychle zmizím mezi sutinami. Kdysi tu muselo stát opravdu velké a živé město. Teď už to byly jen ruiny. Husté, ale dalo se mezi nimi normálně projít.

S připravenou mačetou očekávám další zombíky, ale překvapivě jsem nikoho nepotkal.

Dlouho bloudím a nacházím jen ostatky.

Ať už zombíků, nebo obyčejných lidí.

Dalo se to poznat snadno: zombíci byli v lepším stavu.

Zombíci byli obvykle jen rozstřílení, ale víceméně pohromadě.

Obyčejného člověka jsem vcelku nenašel. Zombíci je rozsápali na kousky, většinou až na potrhaná torza.

Dorazím na místo velkého střetu, kde se všechno výše zmíněné nacházelo v míře větší než malé. Podle rychlého zhodnocení tu zombáci obklíčili skupinu tak dvaceti přeživších a dali si je k snídani.

Nebo spíš k večeři, usoudím, když se kouknu na oblohu.

Měl jsem pocit, že se začíná stmívat.

Nicméně při procházení těl moje ruka zavadí o něco kovového. Ohmatám to a hned mi dojde, co jsem v jedné hromádce krve, orgánů a prachu našel.

Zbraň.

Vytáhnu ji na příšeří.

Je to starý dobrý Colt 1911, ráže 45. Očistím jej od prachu a zkontroluju.

V zásobníku zůstaly ještě tři náboje.

A další v hlavni.

Rozhlédnu se, jestli neuvidím nějaké další zásobníky.

Opět se poštěstilo.

Ve starém roztrhaném kabátu vedle hromádky kostí najdu tři další, tentokrát plné. Hned si je zastrkám do kapes. Pro jistotu vyměním ten ve zbrani. Nechce se mi jít do boje s poloprázdným zásobníkem. To si ho raději nechám na později a přinejhorším přepáskuju.

Naposled se rozhlédnu po tělech.

Ani jedno nevypadalo, že by patřilo jedenáctiletému klukovi.

Naštěstí.

Vydám se hlouběji k městu a po pár metrech ztuhnu překvapením.

Na zbytcích vysoké zdi seděla stará známá...

***

Černá hubená kočka se líně protáhla a změřila si mě pohledem. Zručně proskočila mezi trčícími kusy kovu a skočila.

Přistála přímo přede mnou.

„No nazdar,“ kecla si a zašvihala ocasem, „jsem čekala, kdy tě konečně opět uvidím.“

„Nazdar, Naso,“ skloním se k ní a podrbu ji za uchem. „Co ty tady děláš?“

„Tak nějak se potuluju.“

Nasa nebyla kočka v pravém slova smyslu. Byl to robot vytvořený jako přátelský pomocník do kanceláře.

Jméno NASA znamenalo: Nebojový Autonomní Správcův Asistent.

Narazil jsem na ni prvně v centrále KalmTechu, kde se poflakovala a hledala někoho, kdo by ji drbal a dával jí pamlsky.

Stala se mojí průvodkyní po té šílené továrně a já zjistil, že jméno NASA znamená ještě jednu věc. Minimálně v mém případě.

Nasrat samotáře.

Svojí vlezlostí a mazlivostí mi lezla na nervy. Ve finále to byla ale ona, kdo ke mně dovedl Kravaťáka s nabídkou na spolupráci. Tou dobou jsem už ale ležel u vstupu základny rozstřílený na kousky.

Nicméně, mohla by mi pomoci osvětlit situaci. Získat trošku lepší přehled o dění okolo.

Sdílná byla a dokud ji budu drbat, bude mluvit.

„Myslím, že bys mi opět mohla pomoci,“ oznámím.

„A dopadne to jako posledně?“ zavrněla, ale v hlase jí zněl náznak hořkosti.

„Už budu hodnej,“ odvětím kysele. „Někoho hledám.“

„Koho?“ odtáhla hlavu a stočila ocas do otazníku.

„Kluka. Jedenáctiletého, měl mikinu a džíny. Nevidělas ho náhodou?“

„Náhodou ano.“

„A kde?“

Otočila se a zmizela v kráteru. Vystrčila hlavu.

„Pojď za mnou,“ rozkázala.

Vydám se za ní.

Na dně kráteru se jako rozšklebená rána otvíral průchod do místní kanalizace. Už z dálky smrděla... no, jako starý kanál.

Nadechnu se a vlezu dovnitř.

***

Kanál naštěstí nebyl dlouhý a ani ponořený do tmy.

Spíš to byl jakýsi průchod mezi dvěma krátery.

Následuji Nasu, která si spokojeně cupitala přede mnou. Provedla mě tunelem do další hromady sutin. Tam vylezla nahoru a ocasem zašvihala na jednu stranu.

Vylezu za ní a rozhlédnu se.

Přede mnou se rozkládal areál, který mohl být kdysi nemocnicí. Budovy zůstaly celkem zachovalé. Teda, stály, ale měly to nahnuté. Oproti ostatním stavbám těmhle aspoň zůstala střecha a obvodové zdi.

„Kluka jsem naposled viděla schovat se ve staré nemocnici. Rebelové tady měli ještě včera obvaziště. Teď už tam nikdo není.“

„Co se stalo?“

„Ty.“

Překvapeně na ni kouknu.

„Co tím myslíš?“

„Tohle všechno je tvoje vina,“ ocas obkroužil okolí. „Tohle je tvoje práce.“

Protočím oči.

„Ještě jednou, ty ukecanej čičinátore, vysvětli mi, co se stalo.“

Otočila hlavu.

„Předal jsi Alianci veškerou databázi KalmTechu. Oni toho využili. Ovládli lidské Kalmary a použili je... proti lidem. Vypověděli smlouvu o začlenění...“

„A dál?“

„Týden po předání informací Aliance aktivovala sila s jadernými hlavicemi. A použila je.“

„Která sila? V Americe? V Evropě?“

„Všechna.“

Ztuhnu.

Její oči byly plné smutku.

„Přeživší začali té události říkat Den hněvu,“ pokračovala. „V ten den použila Aliance veškeré dostupné jaderné zbraně. Zničili megapole i menší města. Zůstaly jen trosky. Ti, co přežili, se stali lovnou zvěří. Nakonec se lidem povedlo zorganizovat a postavit se na odpor. Jedné skupině se podařilo obsadit silo, dát do něj novou raketu a odpálit ji. Zasáhli loď Aliance na orbitě. Podle všeho ji těžce poškodili.“

S heknutím si sednu vedle kočky.

Tohle na mě bylo moc.

Já způsobil apokalypsu.

Beze srandy.

Jasně, mnohokrát jsem prohlásil, že bych tuhle planetu a všechny lidi nejraději odpálil, ale když se mi to skutečně povedlo, zůstala pachuť.

Měl jsem sto chutí si dát cigáro, jenže původní majitel mého oblečení byl zřejmě nekuřák.

Jediné, na co jsem se zmohl, bylo vzpomenout si na jednu šílenou akci...

***

Muselo se jednat o akci, kterou moje předchozí verze přežila a její vzpomínky byly poté implantovány mně.

V megapoli na severu u východního pobřeží bývalých Spojených států jsem s kolegy lovil šíleného vědce. Byl to ten typ magora specializujícího se na biologické zbraně.

S týmem se nám ho povedlo dostat, bohužel příliš pozdě. V okrajové čtvrti megapole odpálil bombu a rozptýlil tam modifikovanou Z-19. Situaci jsme dostali pod kontrolu za pár dní a toho zmetka poté obklíčili v opuštěné usedlosti patnáct kilometrů od města.

Nenechal se zatknout.

Když už jsme ho zahnali do kouta, a to myslím doslovně, zastřelil se. Stál v rohu své laboratoře, já s třemi dalšími členy EZJ jsme na něj mířili zbraněmi, on si zvedl pistoli ke spánku a usmál se na nás.

Prásk!

***

Výstřel v té vzpomínce mě vrátil do reality.

Zavrtím hlavou a podívám se na kočku.

Něco se jí nelíbilo.

***