Přeložila Zuzana Ľalíková

CONSIDER ME

Copyright © 2022 by Becka Mack

All rights reserved.

Translation © Zuzana Ľalíková, 2025

ISBN 978-80-249-5798-2

Mému chlapečkovi.

Jsi vykřičníkem na konci té nejšťastnější věty.

Děkuju, že jsi můj zázrak a splněný sen.

1

NEŠŤASTNÁ TŘINÁCTKA

Carter

„Do prdele.“

Převalím se na záda a chvíli se snažím popadnout dech. Z ochablého penisu stáhnu kondom. Z horního rtu si olíznu pot a prohrábnu si vlasy. Jsem vyšťavený.

„Ne,“ postěžuje si Laura a vyšpulí na mě spodní ret. Když vstanu, prakticky se vrhne přes postel a natáhne se po mně. „Ještě nevstávej, Cartere.“

Ukážu jí kondom. To by mělo jako vysvětlení stačit, ne? „Jenom jdu vyhodit kondom, Lauro.“

Svraští světle hnědá obočí. „Jsem Lacey.“

Potlačím smích. Hupsík. „Jasně. Promiň. Lacey.“

Lacey je blonďatá sexbomba z loňské srpnové obálky Maximu. Pamatuju si to, protože se mi tím dneska večer v baru třináctkrát pochlubila. Začal jsem to počítat, když jí ono slovo na M vyletělo z pusy potřetí.

„Mohli bychom si to zopakovat,“ křikne Lacey, zatímco v koupelně vyhazuju kondom do koše.

Opřu se předloktím o zeď a vymočím se do záchodu. Rozhodně bychom si to mohli zopakovat, ale mnohem víc ji chci vidět na odchodu. Potřebuju soukromí. Na rozdíl od toho, čemu lidi věří, si cením chvil strávených o samotě, i když bych mohl bořit jistou část těla do svolných žen.

Nechápejte mě špatně – Lacey je typ holky, kterou bez váhání zatáhnete do postele. Proto jsme posledních třicet minut v kuse šukali jak králíci. Vlítli jsme na to hned, jak jsem ji vytáhl z výtahu, protože, kristepane, hlavně jsem chtěl, aby sklapla. Hele, pochopil jsem to, už když mi to řekla podvanácté – byla na obálce časopisu.

Domníval jsem se, že třináctka má být šťastné číslo, ne zlé znamení.

„Nemůžu,“ odpovím nakonec, umyju si ruce a prohlédnu se v zrcadle. Přesně ve středu napuchlého spodního rtu se mi táhne prasklina. Vyšel jsem z toho ještě dobře. Ten druhý ne. „Musím chytit letadlo.“

Odlétáme až v poledne. Prostě chci, aby vypadla.

Složím si paže na nahé hrudi, opřu se o zárubně a sleduju, jak se zachumlává pod přikrývku. Jo, tak na to může zapomenout. „Asi bys měla jít.“

Natáhnu si boxerky a s rukama v bok se na ni zadívám. Čekám. Ani se nehne a jenom na mě kouká těma svýma obrovskýma modrýma očima. Jako by snad získala dojem, že když je na mě vykulí jak dva tenisáky, tím spíš mě přemluví. Tak v tom se teda sakra mýlí.

Poškrábu se po hlavě. Zhoupnu se na patách, několikrát sevřu ruku v pěsti a mlasknu. Čekám, až se sakra pohne.

„Můžu tu dneska přespat?“ zeptá se tiše.

Zase tahle otázka. Všechny se mě na to ptají. Nevím proč. Upřímně tu chtějí zůstat, nebo všechny ženy, s kterými si to rozdám, tajně doufají, že Cartera Becketta změní a přinutí ho se usadit? Občas mám pocit, že se snad koná soutěž s cenou pro vítězku.

Jo, počkat. Cenou pro vítězku by byl osmimístný plat kapitána vancouverských Zmijí.

Moje odpověď zní pokaždé stejně. „Nikdy u sebe nenechávám nikoho přespat.“

„Vždyť…“ Zachvěje se jí brada a vyhrknou jí slzy. Do prdele práce. Slzy snad nemyslí vážně. Seznámili jsme se před dvěma hodinami. Kvůli čemu tu fňuká? „Myslela jsem, že si spolu rozumíme. Myslela jsem, že třeba… Myslela jsem, že se ti líbím.“

„Líbilo se mi s tebou dneska strávit čas,“ přinutím se říct a promnu si zátylek. Sex by ode mě dostal slušných sedm bodů z deseti. „Byla s tebou zábava.“

Minulý čas ji má upozornit, že je už po všem, že se rozloučíme a že se nejspíš nikdy znovu nesetkáme, jenže na ni zapůsobí právě naopak.

Rozzářeně se usměje. „Třeba bychom mohli jít na rande.“

Snažím se odolat nutkání plácnout si ruku na obličej. Vážně se snažím. Nakonec si ale tvář aspoň pomalu promnu. Podaří se mi ovšem potlačit zasténání. Za to si musím pár bodů uznat.

„Žijeme každý v jiné zemi.“

„No, třeba bych se mohla… přestěhovat do Van–“

„Nestojím o vztah.“ Najdu kalhoty, které jsem odhodil na podlahu u dveří hotelového pokoje, vytáhnu z nich mobil a zapnu aplikaci Uberu. „Mrzí mě to. Právě teď nehledám nic vážného.“

Upřímně nechápu, proč s každou ženskou musím vést tuhle konverzaci. Nijak svůj soukromý život netajím.

Ne, to je kec. Nikdo neví o mém soukromém životě vůbec nic, kromě mých spoluhráčů a rodiny. Ovšem ty hodiny mezi utkáním a chvílí, kdy v posteli sám odpadnu? Tak s tím, jak trávím tyhle hodiny, se nijak netajím. Každý víkend mě vyfotí s jinými ženami. Holky vědí, do čeho se mnou jdou. Existují o mně celá diskuzní fóra. V kterých si stěžují, že jsem s nimi jednal jako s ženskými na jednu noc, a zároveň doufají, že si na mém klacku znovu zarajtujou.

Jenže přesně tohle všechny ty ženy jsou. Na jednu noc. Vědí, do čeho jdou, a přesto je zklame, když to dopadne přesně tak, jak jsem je předem varoval.

Schovám mobil do kapsy a znovu se zadívám na ženu v mé posteli. Aniž by ode mě odtrhla oči, pohrává si s kouskem červeného hedvábí ve svých rukách.

„Objednal jsem ti uber. Za pět minut bude dole.“

„Ale –“

„Podívej, Lauren –“

„Jsem Lacey!“

„Lacey. Jasně. Promiň. Skvěle jsem se s tebou dneska bavil, ale teď je po všem. Jsem v jednom kuse někde na cestách. Na vážný vztah nemám kapacitu.“

„To je jediný důvod?“ Vloží ruku do mé a nechá mě, ať ji vytáhnu z postele. „Protože nemáš vzhledem k hokejovému rozvrhu čas?“

„Ano,“ zalžu. „Nemám čas.“ Asi bych si ho mohl udělat. Kdybych měl zájem. Jenže ten nikdy nemám.

„Aha.“ Zdá se, že ji to uchlácholí. Třeba o sobě nezačne pochybovat. Nevím a je mi to jedno. „No, a dal bys mi na sebe číslo?“

Ani omylem. „Nikomu svoje číslo nedávám.“ Nikdy.

Než stihne odpovědět, dveře mého pokoje dvakrát pípnou a pak se otevřou.

„Seš ještě vzhůru, Beckette? Co si dát jedno kolo, než – a do prdele.“ Můj spoluhráč a nejlepší kamarád Emmett Brodie se zarazí a zatěká pohledem mezi mnou a Laaa… Lacey. Zvedne ruku, jako by si tím zabránil v pohledu na ni. Nejspíš se domnívá, že by ho Cara vykastrovala, kdyby se na jinou ženu byť jenom podíval. Po pravdě by toho byla schopná. Je na to drsná dost. „Právě proto jsem se ubytoval s Lockwoodem.“

Jo, dělá to už rok. Co poznal Caru. Nejspíš na cestách ve svých hotelových pokojích netouží narážet na cizí nahé holky. Chápu to. Asi. I když o vztazích, ať vážných, nebo nevážných, nevím vůbec nic.

„Už odchází,“ oznámím a nakouknu přes něj na Lacey. Je ještě pořád nahá. A nezdá se, že by jí nějak vadilo, že je tu s námi Emmett. Naopak. Pomalu ho sjede pohledem od hlavy po paty a zpátky.

Takhle to u většiny žen, které poznám, bývá. Je jim ukradené, s kým spí, hlavně když je v základní sestavě a vydělává miliony. Proto jim říkají týmovky – střídají jednoho člena týmu za druhým.

„Máš tu odvoz,“ oznámím jí. „Měla by ses obléknout, srdíčko.“

„No –“

„Má přítelkyni a já nemám zájem.“ V čelisti mi podrážděním škube sval. Chci si se svým kámošem zahrát Call of Duty, sežrat balení sušenek a odpadnout. Copak toho žádám moc?

Lacey si konečně přetáhne šaty přes hlavu. Rudé hedvábí jí nádherně spadne přes boky. Jo, je to kus. Sice hned jak se za ní zavřou dveře, zapomenu její jméno, ale tohle si pamatovat budu.

„Můžu ti dát svoje číslo? Mohl bys mi zavolat, až budeš příště ve městě nebo změníš názor. Přiletím –“

„Jasně.“ Ukážu na komínek papírů s hlavičkou hotelu a perem na nočním stolku. „Napiš ho.“

Emmett cestou do koupelny vykulí oči a povytáhne koutek úst.

Lacey jde se mnou ke dveřím. Dívá se na mě jako ztracené štěně. Může si trucovat, jak chce, stejně ji domů nepřivedu.

„No, tak díky… za dnešek. Snad se zase uvidíme.“

Usměje se na mě tak rozzářeně, až se skoro zastydím. Jenže pak se ke mně nakloní pro polibek a já na poslední chvíli odvrátím tvář. Dá mi pusu na čelist.

„Ahoj, Lauren.“ Zabouchnu za ní dveře a otočím zámkem.

„Jsem Lacey!“ zaječí na chodbě.

Emmett vstoupí hlouběji do pokoje. Otřásá se smíchem. „Seš vůl, Cartere.“

Posadím se na gauč a Emmett zatím připraví xbox. „Žádná to nechce pochopit. Nehledám vážný vztah.“ Z konferenčního stolu zvednu poloprázdnou krabici sušenek Oreo, jednu z nich rozdělím na dvě kolečka a slíznu z nich krém. „Byla to jednorázovka, ne žádost o ruku.“

„Takže jim maříš naděje a sny na šťastný život s mužem, který je miluje?“

Naděje a sny? Co to mele? „Cara z tebe udělala plyšáka. Ať si všechny dělají naděje a sny po libosti, akorát ne se mnou.“

„Protože se nikdy neusadíš?“

Pokrčím rameny. „Nevím. Možná jo, možná ne. Ale v nejbližší době určitě ne.“

Uchechtne se a hodí mi ovladač do klína. „Jednoho dne ti nějaká žena vpadne do života, obrátí ti svět vzhůru nohama a ty nebudeš vědět, co si počít, leda před ní padnout na kolena a žadonit, ať tě nikdy neopouští.“

Zakloním hlavu a vhodím si do pusy další sušenku. „A toho dne se usadím.“

2

Postel > sex

Carter

Velkým negativem mezinárodního cestování v zimním období je na sto procent brutální šok, který vám způsobí návrat domů do Britské Kolumbie poté, co jste několik dnů strávili na Floridě nebo v Severní Karolíně.

Začíná tu silně mrznout. Nejen že je to pro západní pobřeží silně neobvyklé, ale navíc ještě ani pořádně nezačala zima. Žiju v North Vancouveru, kde teploty běžně jen lehce připomínají typičtější kanadskou zimu, ale takové to tu nikdy nebylo. Připadá mi to jako zlé znamení, ovšem většinou podobná znamení ignoruju.

Nic se tím však nemění na tom, že mrzne, až praští, trpím kocovinou, dneska jsem pět a půl hodiny v letadle se svými spoluhráči hrál karty a všechna kola s výjimkou jediného jsem prohrál. Dneska je jedna z těch vzácných sobot, kdy pro náš tým hokej neexistuje, a tak místo abych ji strávil v teplácích, s obří pizzou a při maratonu disneyovských filmů, mířím pulzujícím městem na oslavu narozenin.

„Jsem zmrzlej na kost.“ Nacpu si ruce do kapes vlněného kabátu a zuby si povytáhnu šálu až k bradě.

„Já taky,“ odpoví Garrett Andersen, můj útočník na pravém křídle. Z jeho hlasu je slyšet přízvuk východního pobřeží, jak se to stává, když je unavený nebo opilý. Právě teď platí první varianta. „Chtěl jsem vycouvat, ale nakonec jsem si to rozmyslel. Mám svoje koule rád tam, kde jsou, díky moc.“

Naprosto jeho obavy chápu. Oslavenkyně nám mnohokrát vyhrožovala vykastrováním i za mnohem mírnější přečiny. V den Cařiných pětadvacátých narozenin je její temná stránka poslední, čemu chci čelit. Sama o sobě umí člověka pekelně vyděsit a dneska jsme už prošvihli tu část oslavy, kdy máte vyskočit a vykřiknout: „Překvapení!“ Spoléhám na to, že v době našeho příchodu v sobě bude mít tři drinky a třpytivá růžová dárková taška v mojí ruce jí udělá dostatečnou radost na to, aby zapomněla, že je na nás naštvaná.

„Zdrhnu dřív,“ oznámím mu.

Obrátí oči v sloup. „Jo, jasně.“

„Co je? Fakt to mám v plánu. Stýská se mi po posteli.“

„Aha.“

„Jednu noc ho v kalhotách udržím.“

Přeběhne ulici ke vchodu baru, do nějž vstoupí přede mnou. „O tom pochybuju!“

Bar vypadá přesně tak, jak jsem čekal: hromada růžové a ještě větší hromada lidí. Obvykle si podobný chaos užívám, ale dneska se mi chce jenom postávat se svými spoluhráči v koutě a dát si pivo.

Růžovou tu doplňuje spousta zlaté a květinové vzory. Díky bohu za Cařinu nejlepší kamarádku, protože jsme málem dostali výzdobu na starost, než nás Emmett ujistil, že ji zařídila. Neznám ji, ale musí být sakra statečná, že se dobrovolně zhostila výzdoby večírku, když oslavenkyně vlastní firmu na pořádání akcí. Zklamat Caru není něco, za co bych chtěl nést zodpovědnost – kvůli dříve zmíněnému vykastrování.

„Garídku! Cartere!“ Někdo se mi vrhne do náruče a vyrazí mi dech z plic.

„Hodně štěstí, zdraví, Car,“ zazpívám přání, když ze mě oslavenkyně sleze a ve svém drtivém objetí sevře Garretta.

Střelí pohledem po růžové tašce v mojí ruce a na vysokých podpatcích poskočí. „Jééé, dej, dej, dej!“

„Nic takového,“ opáčím a odtáhnu tašku dál od ní. „Kde jsi nechala slušné vychování?“

Obrátí modré oči v sloup a dá si ruku v bok. „Naval ten dárek, prosím.“

Uchechtnu se, když mi ho vyrve z ruky. Nemarní čas a tašku roztrhne. Otevře malou sametovou krabičku, která se v ní doteď skrývala, a nadšením vyjekne. Vytáhne platinový řetízek s přívěskem ve tvaru písmene C lemovaným diamanty a zatřese jím. „Zapni mi ho. Zapni mi ho!“

Otočí se k nám zády a přehodí si hedvábné, po pas dlouhé zlaté vlasy přes rameno. Sjedu jí pohledem po páteři až na kulatý zadek. Šaty bez zadní části. Dost dobrý.

Podívejte, je to holka jednoho z mých nejlepších přátel. V životě bych se jí nedotkl, ale jsem chlap a mám oči. Dokážu ocenit pohled na krásnou ženu, aniž bych s tím měl chuť cokoli udělat.

Garrett mi vrazí loket do žeber, až se se zafuněním zlomím v pase. Vytrhne řetízek Caře z ruky a zapne jí ho kolem krku. Cara nás oba líbne na tvář a nasměruje nás k baru.

„Dneska si to tu užijete. Moje kamarádky jsou úžasné. Zvlášť moje nejka. Těším se, až vás představím!“ Zpraží mě pohledem, který mě varuje, ať nedělám žádné voloviny. „Potřebuju, aby ses choval slušně.“

Vyhodím ruce do vzduchu. „O čem to sakra mluvíš?“

„Dobře víš, o čem to mluvím. Opovaž se s Liv o něco pokoušet.“

„Kdo je Liv?“

Odfrkne si. „Olivia! Moje nejlepší kamarádka!“

„Aha. Jasně, jasně. Tahle.“ Nějakým zázrakem se mi dařilo se jí rok vyhýbat, což je asi nejlepší a Emmettovi to jde na ruku. Zmiňoval se, že když si to s touhle Liv rozdám a zlomím jí srdce, dopadne to tak, že ho Cara odkopne a všechno by to byla moje vina. Takže se jí asi nesmím dotknout, nebo co.

Nevadí. Na instagramu na mě čeká slušná řádka zpráv od Lacey, které mi připomínají, že bych si měl dát od žen týden dva pokoj. Teď její jméno nezapomenu, když mi během jediné hodiny poslala třináct zpráv – stejně tolik, kolikrát se zmínila, že byla na obálce Maximu. Náhoda? Ani omylem.

Cara nás opustí s příslibem, že si nás později odchytne. S Garrettem vyhledáme zbytek našich spoluhráčů v koutě místnosti. Vypadají, že už jsou slušně namol. Není nad volnou sobotu.

„Jak se vám podařilo prošvihnout překvapení?“ Náš brankář Adam Lockwood si se mnou potřese rukou a podá mi pivo. „Měli jste štěstí.“

„Zdržel jsem se u mámy.“ To je skoro vždycky chyba. Máma je jedna z těch lidí, kteří si, až když jsem na odchodu, najednou vzpomenou na všechno, co mi zapomněli říct, ale rozhodně to nepočká. Máma v jednom kuse mluví, což je vlastnost, kterou nejen že popírá, že ji má, ale také že mi ji předala. Konečně se mi podařilo odjet až v sedm, a to jsem se ještě musel stavit doma a osprchovat se.

„Dík, Woody.“ Šťouchnu Adama do paže. Nikde nevidím zrzku, která se na něj obvykle lepí. „Kde je tvoje holka?“

Prohrábne si tmavé vlasy a rozpačitě přešlápne. „Soud s ní měl jiné plány.“

„Aha.“ U ní žádná novinka. Když nad tím přemýšlím, ani si nevzpomínám, kdy jsem ji naposledy viděl. Než stihnu jakýkoli komentář, na rameni mi přistane těžká ruka, až mi vyšplíchne pivo ze sklenice.

Hned jak mě ten člověk pevně obejme, vím, že je to Emmett. A když mi jeho dech ovane tvář, vím taky, že je opilý. „Jdeš pozdě.“

„Promiň, kamaráde.“ Zacuchám mu vlasy, hlavně protože mě baví lézt tomu obrovskému, hřmotnému chlapovi na nervy. „Někdo tu bumbal, co?“

Shodí ze sebe moji ruku. „Aby bylo jasno, máš zakázáno vyspat se s kteroukoli z Cařiných kámošek.“

Zakloním hlavu a zasténám. „Ano, tati.“ Rozhlédnu se po luxusním baru a přes moře lidí na tanečním parketu. „Stejně je to jedno. Nemám chuť… Ehm, nemám…“ Slova mi odumřou na jazyku, když spatřím ji. „Hm, ne, no… dneska.“ Neurčitě poukážu na svoje pivo, protože na nic jiného se nezmůžu.

„Co prosím?“

Podívám se na Emmetta a zas na ni. Zapomenu, o čem mluvíme. V tu chvíli pro mě není nic důležitější než drobná, nádherná brunetka, která právě tancuje s Carou.

Kdybych měl být upřímný, tanec je hodně volný popis toho, jak se ty dvě pohybují. Nevím, jak to nazvat, ale bože.

Při pohledu na tuhle krásnou neznámou s tmavými vlasy přehozenými přes rameno se ve mně něco probudí. Zvedne ruce do vzduchu a nakloní se ke Caře, aby slyšela, co jí kamarádka říká. Uchváceně sleduju, jak se náhle odtáhne a rozesměje.

Uhranula mě. Posedla. Očarovala. Nedokážu od ní odtrhnout oči, a když Cara chytí svoji kamarádku kolem pasu a pomaličku jí dlaněmi sjede na boky, potlačím zasténání, protože právě tohle bych taky nejradši udělal.

„Ani na to nemysli, Cartere.“

Přinutím se stočit pohled na Emmetta. „Na co?“

Zavrtí hlavou. „Ne. Ji ne.“

Ji ne? Kdo je to? Znovu se na ni podívám, právě když si ji nějaký chlap přitáhne k hrudi.

Přítel? Sakra.

Z hrdla se mi vydere vítězoslavné zavrčení, když se na něj stydlivě usměje, zavrtí hlavou a z pohybu jejích úst poznám, že mu říká: Ne, díky. Pak se k němu, i ke mně, otočí zády.

A bože, zezadu je stejně nádherná. Smetanová ramena přecházejí v mléčně bílá záda, jejichž světlost zdůrazňují stroboskopy. Úzký pas pokračuje oblou křivkou širokých boků. Černá kožená kůže jí těsně obepíná tělo. Jak se do ní sakra dostala? A jak ji z ní sakra dostanu já? Na tyhle otázky nutně potřebuju co nejdřív zjistit odpovědi.

Nůžky, rozhodnu se. Tu sukni jí rozstřihnu a pošlu jí novou.

Garrett mě chytí za bradu a zavře mi pusu. „Kristepane, Beckette, není ti něco?“

Ukážu na ni. „Kámo.“ Na nic jiného se nezmůžu. Copak to nevidí?

Garrett se zadívá směrem, kam ukazuju, a uznale zamručí. Emmett to však zkazí tím, že obrátí oči v sloup. Gesto, které kdo ví proč slyším.

„Myslím to vážně, Cartere. Jestli se jí dotkneš, Cara ti narve tvoje vlastní koule do krku.“

„Caru zvládnu.“

Emmett si odfrkne, Garrett se uchechtne a Adam si začne bušit pěstí do hrudi, jako by se dusil. Nikdo Caru nezvládá. Ani Emmett. Caru občas nezvládá ani sama Cara.

„Jak se jmenuje?“

Emmett jako pravý vůl zavrtí hlavou. „Ne, to ti neřeknu.“

Dívám se, jak si ta kráska přehazuje tmavé vlasy přes rameno, zvedá se na špičky a něco šeptá Caře do ucha. Pak odejde z parketu a cestou pohupuje boky. Vyskočí na stoličku u baru a zazubí se na barmana. Když jí s mrknutím podá pivo, začervená se a odvrátí od něj oči. Je tak roztomilá.

Fascinuje mě, jak si přehodila nohu přes nohu a zvedá sklenici ke rtům. Půlku vypije na jeden zátah, jako by jí za to platili, a jakmile se rozhlédne po místnosti, už v duchu plánuju, jak ji oslovím. Přeletí mě očima a pokračuje dál.

A potom se ke mně vrátí.

Po krku jí až na tváře vystoupá ruměnec, proto nasadím svůj charakteristický úsměv s dolíčky, a když se prudce odvrátí, zasměju se. Zahledí se na televizi na zdi a okamžitě začne předstírat, že mě vůbec neviděla.

„Zjistím si její jméno sám.“ Poplácám kamaráda po zádech a mrknu na své spoluhráče. „Omluvte mě, pánové.“

„Hodně štěstí, Beckette.“ Emmett utopí unavený smích ve své sklenici. „Zaručuju ti, že ti na to neskočí. Nikdy ji nesbalíš.“

Nikdy ji nesbalím? Dost nepravděpodobné. Jsem kapitán našeho hokejového týmu a jeden z nejlépe placených hráčů v historii NHL. Nemůžu si zajít do krámu, aniž by po mně nějaká žena chtěla telefonní číslo nebo mi dělala návrhy, proto si už nechávám potraviny dovážet.

Na druhou stranu dobrou výzvu nikdy neodmítnu.

3

POPRVÉ JE TO VŽDYCKY NA PYTEL

Carter

Nenápadně přistoupím ke své nové oblíbené brunetce, z které sálá nepřekonatelný žár.

Nemůže to nevědět, ale rozhodně umí sakra dobře předstírat, že vůbec netuší, že tu stojím. Dělá, jako by ji reklama v televizi naprosto pohltila. Jde o jednu z těch reklam na podporu organizace na potírání týrání zvířat, v nichž se Sarah McLachlanová mazlí s hromadou roztomiloučkých štěňat. Je mi jasné, že ji ničí se na tu reklamu dívat. Stačil mi jeden pohled na ni a vím, že je to typ, co si při sledování podobných záběrů vybrečí oči.

Posadím se na stoličku vedle ní, a když coby typický chlap roztáhnu nohy, jak to moje sestra nenávidí, otřu se stehnem o její. Pomalu k onomu místu sjede pohledem. Nechápu, jak je to možné, ale zrudne ještě víc. Tváře má teď jak dva rubíny. Znovu se zadívá na televizi.

Nevím, jakou hru to tady předvádí, ale beru ji všemi deseti. Dokázal bych na ni hledět celý dlouhý den.

Opřu se lokty o bar a bradu si podložím dlaní. Chci si její nádhernou tvář prohlížet déle, než jsem se kdy věnoval čemukoli jinému.

Dlouhé, husté řasy jí lemují krásné hnědé oči, vlídné a velké jako šálek espressa. Tváře a nos, stejně líbezný jako ona sama, jí zdobí poprašek pih a plné rty, zdůrazněné třešňově červenou rtěnkou, jí svěšenými koutky dodávají zamračený výraz. Škoda, moc by se mi líbilo vidět je na mém –

„Co je?“

Povytáhnu obočí. Její kousavý tón a ostrý pohled, jímž mě propaluje, mě překvapí.

Zavře oči a tiše povzdechne, jako by potřebovala chvilku, aby se ovládla. „Omlouvám se. Nechtěla jsem být neurvalá. Můžu ti nějak pomoct?“

Napiju se piva. „Ne.“

Pootočí se ke mně a koleny odstrčí moje. „Ne? Takže jsi na mě přišel zírat?“

„Tak nějak.“ Těžko se mi ale divit, ne? Navíc ze mě taky nespouští oči. Sjede mě pohledem, který dělá mému egu zatraceně dobře. „Můžu tě pozvat na drink?“

Zvedne ke mně oči, jako by na chvíli zapomněla, že jsem živý a dýchající člověk. „Ne, díky.“ Napije se svého piva a z horního rtu si slízne kapku jantarové tekutiny. „Už jedno mám.“

„Tak až dopiješ.“ Vzhledem k rychlosti, jakou ho do sebe lije, k tomu dojde zhruba za deset vteřin.

„Dokážu si koupit drink sama,“ vyštěkne a pak tišeji dodá: „Ale děkuju.“ Rozhlédne se po baru, jako by doufala, že když se na mě nebude dívat, zmizím.

„Nechtěl jsem naznačit, že to nedokážeš. Jen mě napadlo, že ti ho koupím a posedím tu, než dopiješ.“

„Jasně. Jenže tady už tak jako tak sedíš.“ Nakloní hlavu na stranu a změří si mě tak podezíravým pohledem, že mám nutkání se přiznat ke zločinům, které jsem ani nespáchal.

„Odkud se znáš s Carou?“

„Je to moje nejlepší kamarádka,“ odpoví chladně, jako by raději byla kdekoli jinde, než tu se mnou seděla a povídala si.

A vida, tajuplná „nejka“. Teď chápu, proč mě Emmett varoval, ať se od ní držím dál.

„Škoda že jsme se nepotkali dřív. Cara si tě nechávala pro sebe.“ Podívám se na barmana, zvednu dva prsty a ukážu na sklenici svojí nové známé. „Jak se jmenuješ?“ Vím, že mi to Cara říkala, ale v danou chvíli mi to bylo jedno. Teď už mi to jedno není.

Když před ní přistane nové pivo, povzdechne si. Vím, že jí pivo chutná, takže mi akorát nechce věnovat čas. Tím spíš ji chci.

Pořád čekám, až mi prozradí svoje jméno. Mlčky sedím a popíjím pivo, protože vím, že když teď otevřu pusu, podělám to. Už mi bylo řečeno, že mi na rozdíl od většiny lidí chybí v puse filtr. Jenže já nejsem jako většina lidí. Jsem Carter Beckett.

Znovu si povzdechne, tentokrát rezignovaně. „Olivia.“

Jméno přeplachtí prostor mezi námi. Tiše zamručím, když si ho v duchu zopakuju, abych si ozkoušel, jak mi zní.

„Rád tě poznávám, Olivie. Jestli chceš, můžeš mi za to pivo později poděkovat.“ Mrknu na ni a Olivia si odfrkne. A co hůř, mně se to sakra líbí.

„To bych radši zabořila obličej do sněhu venku na ulici.“ Zvedne sklenici. „Tohle si nechám, protože nechci plýtvat dobrým pivem. A tobě bude stačit moje slovní poděkování, které jsi ode mě před chvílí slyšel.“

Jo, hodně se mi líbí. Bůh ví, že je to dlouho, co jsem se musel snažit, abych dostal ženu do postele. Nechci, aby mi moje balicí nadání zakrnělo, a nedovedu si představit nikoho jiného, kdo by byl hodný mé námahy, než drzou brunetku, která se na mě ještě pořád mračí.

„Ty nevíš, kdo jsem, co?“

Olivia si prohlédne můj obličej tmavýma očima lemovanýma obroučkami brýlí. „Věř mi. Vím moc dobře, kdo jsi.“

„A kdopak jsem, zlatíčko?“

„Carter Beckett.“ Snad ještě nikdy jsem neslyšel ta dvě jména vyslovená s takovou lhostejností. Nemůžu se rozhodnout, jestli se urazit, nebo se smát tomu, jak rychle se zas otočí k televizi, jako by jí bylo úplně jedno, kdo jsem. „Kapitán vancouverských Zmijí. A to ‚zlatíčko‘ si můžeš strčit víš kam.“

Pivo mi steče do nesprávné díry. Rozkašlu se a zabuším si pěstí do hrudi. „Nefandíš hokeji, co?“

Poznám to z koutku jejích rtů, v němž se skrývá náznak úsměvu. „Miluju ho. Hrála jsem ho patnáct let.“

Povytáhnu obočí. „Nekecej.“ Při představě, že bych si to rozdal s holkou, která má o hokeji aspoň nějaké povědomí, a co víc, sama ho hrála, si přejedu palcem po čelisti. „Na místní úrovni?“

Znovu si odfrkne. Je tak roztomilá.

„Dobře. Budu to brát jako ani omylem.“ Prohlédnu si její křivky a dlouhé opálené nohy zakončené černými sandály na vysokém podpatku. „Jsi malá. Musela jsi být za hvězdu.“

„Nebojte se, pane Beckette. Dokážu se o sebe postarat sama.“

„Párkrát jsi skončila na trestné lavici, co?“

„Skoro tolikrát jako ty,“ odpoví. Čokoládové oči se jí zalesknou, když zaletí pohledem k mému rtu, prasklému po rvačce, do níž jsem se při včerejším zápasu dostal.

To už hrozí, že mi úsměvem praskne obličej. Pak že se o mě ani trochu nezajímá.

Nakloním se k ní. Nedokážu jí odolat. „Bydlím kousek odtud.“

„Tak to to nemáš domů daleko.“

„Deset minut pěšky.“

Olivia zvedne pivo ke svým rtům, zvoucím k polibku. „Hodně blízko.“

„Jestli chceš, objednám uber.“

Rozesměje se, až si plácne ruku před pusu, aby nevyprskla pivo. Fascinovaně sleduju, jak si otírá koutky rtů i barový pult před sebou. Pobavené jiskřičky v jejích očích mě ujišťují, jakým směrem dneska večer zamíříme – k mému bytu.

„Ach, pane Beckette. Jste stejně naivní jako fešák.“ Blahosklonně mě poplácá po hrudi. „Poslední místo, kam bych šla, je k tobě domů.“

„Proč?“ Nakloním se k ní. Neunikne mi, že se jí v tu chvíli zadrhne dech v hrdle. Olízne si spodní ret, když zašeptám: „Chci ti vyšukat mozek z hlavy. A třeba tě taky poslat na trestnou lavici.“

Olivia se uchechtne. Působí to stejně roztomile, jako když si odfrkla. „Netvrď mi, že jsi na takové hlášky už někdy nějakou sbalil.“

„Ne, nesbalil.“

„Jak jsem si myslela.“

Zazubím se. „Obvykle mi stačí jenom moje pěkná tvářička a jméno.“

Protočí panenky. Chytím jednu její tmavě hnědou kadeř s nádechem do karamelova a omotám si ji kolem prstu. Má krásné vlasy. A krásné oči. Krásné rty. Krásná stehna. Bože, celá je krásná.

Jemně ji za vlasy zatahám, aby se ke mně naklonila, a usměju se, když mě poslechne. Jako by si ani neuvědomovala, že se tomu tahu poddává.

„Pokud mi vyskočíš na záda, zkrátil bych to na osm minut,“ zašeptám. „Omotej mi ty svoje nádherné nohy kolem pasu, a pak si je omotám kolem obličeje.“

Sálá z ní horkost. Pootevře rty, roztřeseně se nadechne… a náhle se ode mě odtáhne. Odkašle si, vytáhne mobil, otevře instagram a začne si bezcílně prohlížet příspěvky, jako by se k smrti nudila. „Hrozný nápad.“

„Dovolím si nesouhlasit.“

Oči jí rozpustile zajiskří, když ke mně zvedne pohled. „Máš pravdu. Ze všeho toho tancování mě bolí nohy. Docela mě láká vyskočit ti na hrb.“ Uchechtnu se, ona se usměje, a pak zvážní. „O sex na jednu noc nestojím, Cartere.“

Sakra.

Přejedu si zuby po spodním rtu a sleduju, jak prsty bubnuje do sklenice a jak ke mně co chvíli vzhlédne, jako by chtěla zjistit, jestli se na ni ještě pořád dívám. Začervená se, když zjistí, že jsem od ní stále neodtrhl oči. Řeč jejího těla a nervozita, s níž se pod mým upřeným pohledem ošívá, vůbec nepasují k jejím přidrzlým průpovídkám. O to zajímavější mi přijde.

„Dobře,“ pronesu dřív, než se na tom vůbec sám se sebou shodnu. K čertu. Proč vlastně ne? Jestli je nějaká žena, s kterou se chci vidět opakovaně, třeba je to právě Olivia. „Proč zůstat u jedné noci. Mám takový pocit, že jsi písnička, kterou bych rád slyšel opakovaně.“ Dokonce zvažuju, že ustoupím od svého pravidla, že u mě nikdy nikdo nebude přespávat. Zítra můžeme pokračovat klidně až do večera, než ji pošlu zpátky do světa. Plácnu dlaní o barový pult a škubnu hlavou ke dveřím. „Jdeme, krásko.“

Zůstane na mě zírat. „To nemyslíš vážně.“

„Dokonce tě ráno vezmu na snídani.“ Nasadím úsměv, o kterém mi bylo nejednou řečeno, že se mu nedá odolat.

Promne si obličej dlaněmi a zamumlá si do nich něco, co zní jako namyšlený blbeček. „Očividně jsi mě nepochopil správně.“ Dopije zbytek piva, seskočí ze stoličky, přistoupí ke mně a nakloní se až k mému obličeji. Nádherně voní. Jako čerstvě upečený banánový chlebíček. Není to zvláštní? Nejradši bych ji ochutnal.

„Absolutně netoužím,“ řekne pomalu a zdůrazní každé slovo, „být dalším zářezem na tvé pažbě. Jsem si jistá, že tě ty tvoje rozcuchané vlasy, nádherné zelené oči a sebevědomý úsměv dostaly už do celé řady kalhotek, ale do mých tě nedostanou.“

S úsměvem se k ní skloním. „Takže to přiznáváš. Podle tebe jsem krásný chlap.“

Olivia protočí panenky. „V nejmenším mě nepřekvapuje, že sis z toho vzal právě tohle.“ Ukáže si přes rameno. „Můžeš mít, kteroukoli se ti zachce. Jdi si najít jinou, kterou pozveš na snídani.“

Tak to nepůjde. Nabídka snídaně platí jen a pouze pro ni.

„Jenže já na ni chci pozvat tebe,“ teatrálně zafňukám a chytím ji za ruku. Má ji hebkou, horkou a drobnou. Úplně se v té mé ztrácí. „Nedokážu z tebe spustit oči. Vyznáš se v hokeji, třemi různými způsoby jsi mě poslala do háje a nevzpomínám si, kdy naposledy mě nějaká žena takhle přitahovala.“

Přistoupí ke mně. Zrychlí se mi tep. Špičkami prstů mi vyjede po paži až k čelisti. Zvedne ke mně tvář, právě když k ní skloním hlavu. Oheň v jejích očích mi slibuje zatraceně nezapomenutelnou noc.

„Už ti někdy nějaká řekla ne?“ zašeptá.

Hruď se mi nadme pýchou. „Ještě nikdy.“

Zakření se. Bože, je na ni tak nádherný pohled. „No, všechno je jednou poprvé.“

Vycouvá mi z dosahu a já nakrčím čelo. „Cože?“

„Přeju pěkný zbytek večera,“ prohodí přes rameno a zmizí v davu. Kristepane, vážně se chci zvednout a udělat přesně to, co mi řekla: jít do háje.

Zatraceně. Tohle se mi vůbec nelíbí.

4

ŘÍKÁM NE

Olivia

O nedělích a kocovinách má člověk dělat výhradně dvě věci: cpát se nezdravým jídlem a spát.

Chci jenom přemaštěný cheeseburger o velikosti mojí hlavy a obří porci hranolek. Místo toho sedím ve Starbucksu, uprostřed prosince piju ledové latte, jako bych bez něj měla umřít, a k jídlu mám jednu z těch krabiček se zdravou svačinou plnou makroživin, protože McDonald’s spustí obědovou nabídku až za čtvrt hodiny.

Cara při pohledu na moje pití povytáhne dokonale tvarované obočí. „Vždyť je venku zima jak kráva, Liv.“

S brčkem v puse zamručím a zastrčím si ruce do rukávů svetru. „Zima se blíží.“

„Zima už nastala,“ odpoví. Můj odkaz na Hru o trůny dopadl přesně, jak jsem čekala – úplně ji minul. „A ty tu piješ kafe s ledem.“

„Ledové latte,“ opravím ji a vidličkou prohrábnu proteinovou krabičku se sýrem a ovocem. Dloubnu do vařeného vejce. A teď vážně, co je to? Na tohle nemám chuť. Takhle se stravuju od pondělí do pátku, ne v neděli ráno potom, co jsem předchozího večera vypila půlku svojí váhy v pivu. S povzdechem vrátím víčko na krabičku. Cestou ke Caře ji požádám, aby to vzala kolem McDonaldu.

„Je mi jedno, co to je, Ollie. Jenom říkám, že je to studené.“

Jsem spíš na čaj. Bezkofeinový. Podle Cary jsem psychopatka, ale z kofeinu mě bolí žaludek a jsem z něj rozklepaná. Dneska ráno ho však potřebuju. Mám pocit, že nefunguju tak docela správně. Přitom mi káva vůbec nechutná, takže když jsme si šly před deseti minutami objednat, měla jsem jen velmi omezené možnosti, co si dát. Barista na mě zíral, jako bych měla pět hlav, a požádal mě, abych svoji objednávku zopakovala.

„Bolí mě hlava,“ postěžuju si a udělám na ni štěněcí oči.

„Ach jo, broučku. Včera jsi to na oslavě trochu přehnala.“

„Hrozně mě bolí nohy.“ Nutně si potřebuju namočit nohy do horké vody nebo je namasírovat. Zaháknu si jednu nohu kolem Cařina kotníku a promnu si chodidlo o její dlouhé lýtko.

Setřese mě. „Nebudu ti masírovat nohy. Ale Em třeba ano, až se vrátíme.“

Ušklíbnu se. „Nebudu tvého přítele prosit, aby mi namasíroval nohy.“

„Proč ne?“ Vhodí si do úst kuličku vína. „Má moc pěkné ruce. Velké. Silné.“ Zakmitá obočím. „Kouzelné.“

„Tohle vážně nepotřebuju vědět.“ Hodím po ní obal od brčka.

Cara si dá nohu přes nohu a přimhouří zkoumavě oči. „Co si teď konečně promluvit o jisté záležitosti?“

Napiju se. Panebože, káva je výborná. Třeba neusnu několik dní. „O jaké záležitosti?“

„Záležitost není asi tak docela správné slovo. Přesnější popis je přes metr devadesát vysoká sexy hora svalů, která připomíná hrdiny od Marvela nebo starořecké bohy.“

Rozhlédnu se po kavárně. „Nikoho takového tu nevidím.“

Jazykem se zevnitř dloubne do tváře a povytáhne koutky úst. „Ta záležitost se jmenuje Carter Beckett, Liv.“

„Jo tuhle záležitost myslíš.“ Prohlédnu si lak na svých nehtech. „Vždyť už jsme o něm mluvily.“ Dokonce se mi podařilo vymazat si ten jeho otravný, namyšlený obličej z paměti.

„Měla jsem v sobě tři mojita a pět panáků tequily. Pokud jsme o něm mluvily, nepamatuju si z toho ani slovo.“

Naše konverzace na toto téma probíhala tak, že mě Cara chytila za ruku a odvedla mě co nejdál od Cartera Becketta: kapitána vancouverských Zmijí, multimilionáře a známého playboye. Musím jí nechat, že se mi pokusila vyjmenovat celou řadu důvodů, proč bych se od něj měla držet dál, jenže se jí při tom motal jazyk a každou chvíli si nacpala pusu jednohubkami, které tam roznášela obsluha, takže jí nebylo moc dobře rozumět.

„Varovala jsi mě, abych se od něj držela dál, a já ti řekla, že to dělám.“ V jednu chvíli, na jeden velice kratičký okamžik, kdy mě držel za ruku a upíral na mě pronikavé smaragdové oči, jsem nad tím i… uvažovala. Že by třeba možná… Veškeré chyby, které jsem udělala, dávám za vinu alkoholu.

Carter Beckett je ztělesněním slova sexy. Je chodící arogance oděná v drahém oblečení, s pevnými, vyrýsovanými svaly, okouzlujícím úsměvem, a pravděpodobně přetéká chlamydiemi. Určitě si dává pozor, ale užívá si jako pravý světoběžník.

Cara si pěstí podepře bradu. „Měla jsem tušit, že se mu budeš líbit.“

„Líbit? Ne, nelíbím se mu. Jenom se se mnou chce vyspat. A proč myslíš, že by to chtěl? Nejsem jeho typ.“

„Ale jsi.“

„Nejsem.“

Cara vytáhne mobil a za chvíli mi ukáže fotku Cartera s nohatou brunetkou. Drží ji kolem pasu a ona je mu přisátá ke krku. Docela je obdivuju, že jsou schopní jít po ulici, aniž by skončili pod autem.

„Vidíš? Obě máte hnědé vlasy!“

Obrátím oči v sloup a neobtěžuju se poukázat na skutečnost, že ta holka je nejméně o čtvrt metru vyšší. Klepnu na odkaz na instagramovou stránku a upřu na Caru pohled plný nezájmu. „Je to roztleskávačka dallaských Kovbojů.“

Podívejte, vážně nerada o sobě tvrdím, že jsem jiná než ta druhá žena, jenže to tak je: nejsem ani zdaleka jako ženy, s nimiž toho muže často vyfotí.

Pokud můžu hádat podle médií, Carter dává přednost ženám, které vypadají jako Cara: nohy sahající až do nebe, dlouhý, úzký trup, hedvábné rovné vlasy. Mám takový pocit, že spolu nechodí jenom proto, že jsou si příliš podobní – oba jsou drzí, pyšní snobové. Perfektní recept na katastrofu.

„Jsi droboučká.“ Prohrábne si vlasy a nad mým nevzrušeným výrazem mávne rukou. „A dobře, nejsi žádná modelka. Ale učíš tělocvik, což je prakticky totéž –“

„Není to ani zdaleka totéž.“

„Ale jsi nádherná.“ Řekne to naprosto přesvědčeně, ale na druhou stranu mi vždycky fandila ze všech nejvíc.

Natáhnu se přes stůl a zmáčknu jí nos. „Díky, ale to říkáš, protože jsme kamarádky a podle pravidel přátelství mi musíš podobné věci tvrdit.“

S unaveným povzdechem se zadívám na dav lidí, kteří s nákupními taškami v rukách procházejí obchodním centrem. Vážně bych už neměla přespávat u Cary, kdykoli se napiju. Vždycky se na mě vrhne dřív, než si vůbec vzpomenu, jak se jmenuju, natož kde mám páteř, a přesně takhle jsem skončila tady – v neděli ráno v nákupním centru bez léku na kocovinu v podobě burgeru od McDonalda.

Vidíte? Za všechna špatná rozhodnutí může alkohol.

„Mám hlad,“ zabručím, zatímco Cara palcem projíždí displej mobilu. „Chci skutečné jídlo.“

„Dobře sis to načasovala, zlato.“ Schová mobil a vstane. „Emmett je vzhůru a objednal nám na oběd pizzu.“

Něco ve mně se rozsvítí jako výherní automat. Asi žaludek. „Se slaninou?“

„Se slaninou navíc.“

***

Náš příchod Cara oznámí stejným způsobem, jakým svůj příchod oznamuje kdekoli jinde: s fanfárami.

Sotva vejdeme dovnitř, rozmáchle rozpaží, odhodí všech šest nákupních tašek na zem a zatočí se. „Zlato, jsme doma! Liv potřebuje namasírovat nohy!“

„Nepotřebuju!“ křiknu a zuju si boty. Mám Emmetta ráda, ale nohy si od přítele své nejlepší kamarádky masírovat nenechám. Navíc si ani nedokážu správně natáhnout ponožku. Visí mi z prstů. Po jedné noze poskakuju chodbou za vůní salámu a slaniny a snažím se ponožku upravit.

Nesnáším ponožky. Nesnáším kozačky. Nesnáším zimu.

Zvednu hlavu, nadechnu se vůně a volnou rukou si pohladím břicho. „Voní to krásně, Eme. Pojď k mamče.“

Podaří se mi zaháknout prst za lem ponožky a přetáhnout si ji přes patu. Jenže špatně došlápnu a noha ve vlněné ponožce mi sklouzne po mramorové podlaze. S několika nadávkami klopýtnu. Máchám rukama, abych se něčeho zachytila.

To něco se ukáže jako dvě silné paže. Extra svalnaté. Protkané výraznými žilami. Jooo, zatraceně pěkné paže. Ovinou se mi kolem pasu a chytí mě, než stihnu přistát na zadku. Když mě postaví na nohy, z břicha se mi do těla rozlije horko. Zírám na dvě neskutečně velké ruce, které mě drží kolem trupu, a po páteři mi projede zachvění, když mi mužský hlas zašeptá do ucha: „Ahoj, mamčo.“

Sklouznu dlaní po jeho předloktí a všimnu si kontrastu mezi našimi pokožkami. Zatímco já mám kůži hebkou a mléčně bílou, on ji má pevnou a zlatavou.

Na krku ucítím horký dech. Zavřu oči, obklopí mě vzrušující vůně s náznakem citrusů a přírodních podtónů. Jako limetka a cedrové dřevo.

Moc dobře vím, komu ty paže patří. Čí paže mě objímají a čí rty se téměř dotýkají mé čelisti. Vím to, což mi však nezabrání v tom, co se chystám udělat.

Stále v jeho náruči k němu pomaličku pootočím hlavu. Extra pomalu. Ve stylu vymítače. Otevřu pusu jako nikdy předtím. Kdybych to chtěla zkusit, nejspíš bych si v tu chvíli vecpala do úst celou pěst. Bylo mi devět, když mi bratr tvrdil, že to nedokážu. Rozhodla jsem se mu ukázat, že se mýlí.

Jakmile spatřím ty tmavě zelené oči, rozcuchané kaštanové vlasy a ten jeho sexy úsměv, co mi tak leze na nervy, udělám jedinou logickou věc: zaječím.

Odstrčím Cartera Becketta od sebe a přeletím přes kuchyň tak rychle, jak jen moje nohy dokážou. Emmett mě se smíchem chytí kolem pasu. Slabiny mě bolí natolik, že mám sto chutí se zhroutit na podlahu a brečet do talíře s pizzou.

„Kéž bych si tohle natočila,“ sípe rozesmátá Cara a stírá si slzy z tváří. „Cartere, vsadím se, že je to poprvé, co před tebou nějaká zdrhla jako o závod. Panebože.“ Plátkem pizzy ukáže mezi mnou a Carterem. „To bylo parádní.“

Hoří mi kůže. Vezmu si talíř a jdu si po svém. Snažím se – velice marně – předstírat, že mi Carter Beckett nezírá přes rameno, jak si vybírám, který plátek si vezmu.

Dlaněmi se zapře o linku tak, že mě uvězní mezi svými pažemi. „Mohla by ses už rozhodnout, pískle? Chlap má hlad.“

„Rozhoduju se, který plátek má nejvíc slaniny. Nespěchej na mě, chlape.“

Skloní se ke mně. Na odhalené pokožce, kde mi rameno přechází v krk, mi naskočí husí kůže, když zašeptá: „V životě bych na tebe nespěchal. Naopak si s tebou chci dát zatraceně na čas, Olivie.“

„Proboha!“ Otočím se ke Caře a Emmettovi a zapřu si pěst v bok. „Který z vás se mi zapomněl zmínit, že přijde na oběd?“

Cara zvedne ruce. „Vůbec jsem o tom nevěděla.“

Emmett se pobouřeně ohradí: „To teda věděla. Psal jsem ti –“ Cara mu plácne ruku na pusu a on zmlkne.

Ta ženská miluje drama. Můžu jen předpokládat, že právě proto se postarala, abychom se s Carterem znovu ocitli v jedné místnosti. Buď to, nebo chce vidět, jak mu srazím hřebínek. Asi bych měla dát lidem, co si přejí.

Carter mě pozoruje a čeká, jak zareaguju. Proto si nacpu pusu největším soustem, na jaké se zmůžu, a současně mu hledím přímo do očí. Poté projdu kolem něj a posadím se na gauč. Jelikož se mi smůla lepí na paty, o nějakých patnáct vteřin později se posadí vedle mě a zazubí se na mě.

Má zatraceně roztomilé hluboké dolíčky. Nesnáším je.

Ramenem dloubne do mého. „Mám víc slaniny než ty.“

„To teda nemáš.“ Nakloním se k němu a prohlédnu si jeho plátek, abych zjistila, jestli mi kocovina zhoršila schopnost vybrat si nejvhodnější plátek pizzy. „Kruci.“

Tiše se uchechtne, přenese svůj plátek na můj talíř a vymění ho za můj, méně slaninový. Je to od něj milé, tudíž hned pojmu podezření. Včera večer mi koupil pivo, přičemž podle všeho doufal, že mu za to o něco později dám ústa na jistou část jeho těla.

„Je to jenom plátek pizzy, Olivie. Jestli chceš, sním ho.“

Přitisknu si svůj plátek k hrudi. „Ruce pryč, Beckette.“

Cara, která nás právě míjí, mi hodí na talíř krabičku s omáčkou. Všechnu si vyleju na své dva plátky. Carter mě přitom pozoruje tak upřeně, až mi pod tíhou jeho pohledu hoří tvář.

„Můžu ti pomoct?“ zeptám se nakonec.

Pousměje se. „Ani ne.“

Sní čtyři plátky pizzy, vrátí se do kuchyně, nabídne si další dva a sní je dřív než já ty své dva.

„Jíš pomalu,“ poznamená a odloží talíř na konferenční stolek. Snažím se ignorovat, jak se mu pod trikem svaly na širokých zádech vzdouvají, ale kruci, stejně si toho všímám.

Zrovna se chystám namítnout, že nejím pomalu, naopak on se cpe jako protržený, ale slova se mi zadrhnou v hrdle, když si zvedne mé nohy na klín a stáhne mi ponožky. Palci mi zatlačí do kleneb. V tu chvíli jsem neskutečně vděčná, že jsme včera zašly s Carou na pedikúru.

Carter klepne na karmínově červený lak na mých nehtech. „Pěkný.“

„Co to děláš?“ zeptám se po chvíli a pak zasténám, když mi promne obzvlášť bolavé místo.

„Cara říkala, že potřebuješ namasírovat nohy. Tak ti masíruju nohy.“

Měla bych mu odpovědět: Ne, díky? Asi ano. Jenže… má velké ruce, silné prsty, mocný dotek a já jsem toho včera příliš vypila, což znamená, že jsem i hodně tancovala. A je to tak příjemné. „Kristepane,“ zasténám bezděčně. „Děkuju.“

„To nestojí za řeč. Jestli máš masáže ráda, můžeme zajít ke mn–“

„A právě jsi to zničil.“ Vytrhnu nohy z jeho kouzelného sevření a složím je pod sebe. „Proč musíš něco tak příjemného ničit?“

Zadívá se mi do očí. „Moc rád bych zničil tebe. Věř mi, líbilo by se ti to.“ Při pohledu na můj omráčený výraz se zasměje a chytí ovladač na xbox, který mu Emmett hodí. „Červenáš se, Olivie.“

Cara si odfrkne. „Asi to nejsi schopný pochopit, ale nemá zájem, Cartere.“

„O tom pochybuju, ale neva.“

S Emmettem si pustí hru NHL, protože očividně když zrovna hokej nehrají fyzicky, potřebují ho hrát aspoň virtuálně. Carter se pozorně soustředí na hru, a přesto se mnou dál plynule konverzuje.

„Máš ráda sníh, pískle?“

„Ani ne.“

„Proč?“

„Protože musím nosit ponožky.“

„Jaro, nebo léto?“

„Léto.“

„Sladké, nebo slané?“

„Sladké.“

„Jak ses včera dostala domů?“

„Přespala jsem tady.“

Zamručí. Mám obrovskou chuť mu sáhnout na krk, abych to cítila. „Kdybych věděl, že tu přespíš, přišel bych sem, místo abych se vrátil domů. Mohli jsme si ještě povídat.“

To myslí vážně? Copak si už nepamatuje na tu holku, co se k němu lepila půl hodiny poté, co jsem od něj odešla? Přece nemohl zapomenout na to, jak na mě mrkl a kývl k ní hlavou. Mohlas to být ty, říkal jeho úšklebek.

„Jo, no, měl jsi plné ruce jisté krásné blondýny.“

Na vteřinu odtrhne pohled od hry a zadívá se na mě. „Nebyla tak krásná jako ty.“

To má být kompliment? Holka, s kterou jsem si to včera rozdal potom, co jsi mě odmítla, na tebe neměla, ale stejně jsem ji ojel? Je děvkař a já nemám zájem stát se dalším zářezem na jeho pažbě. Proto znechuceně obrátím oči v sloup.

„Nešla se mnou domů, Olivie.“

Nevěřícně si odfrknu. A navíc je mi to jedno. „O tom pochybuju, ale fajn.“

„Připadá mi, že žárlíš.“

„Věř mi. Nežárlím.“

„Nedokázal jsem se k tomu přinutit. Ne když jsem se celý večer díval na tebe.“ Skóruje a tiše zamumlá: To je ono! Emmett zanadává a oznámí, že potřebuje další pizzu.

„To je mi jedno.“

Carter odloží ovladač a s nečitelným výrazem se na mě podívá. Nelíbí se mi to. Když se v něm nevyznám, nechci, aby se vyznal on ve mně.

„Podle mě ti to jedno není,“ odpoví po chvíli chraplavým šepotem.

Pohladí mě po stehně v rozparku nad kolenem. Jeho prsty mi přeletí po pokožce tak lehounce, až si ani nejsem jistá, jestli se mě doopravdy dotýká. Na okamžik si jeho mozolnatou, horkou ruku vychutnávám. Na okamžik chci víc.

Na okamžik. A pak se mi znovu zapne mozek.

Co to tu sakra dělám? Proč tomuhle namyšlenému kreténovi věnuju čas? Mohla bych být doma, bez podprsenky a spát.

„Už půjdu,“ křiknu přes rameno a vstanu. „Díky za oběd.“

„Cože? Tak brzy?“ V odrazu dveří na terasu Cara vyčítavě ukáže na Cartera.

„Musím za Jeremym.“ Není to tak úplně lež, ale mám tam být až za několik hodin.

Políbím Caru na tvář, s Emmettem se obejmu a Cartera ignoruju. Samozřejmě mě následuje až do předsíně, kde se dívá, jak si obouvám po kolena vysoké kozačky.

„Kdo je Jeremy? Tvůj přítel?“

Zaváhám. A pak zalžu. „Ano.“

„Jdeš za svým bráchou?“ křikne Emmett z chodby. „Vyřiď Jerovi, že jestli si chce zahrát, budu dneska v deset večer online!“

A sakra.

Carter si složí paže na široké hrudi a povytáhne obočí. „Lhářko.“

Jo, no, holt co se dá dělat. Pokrčím ramenem a obléknu si kabát. Carter mě chytí za klopy a přitáhne si mě k sobě. Na okamžik se děsím, že se mě pokusí políbit, a ještě víc, že ho nezastavím, ale místo toho mi u mého dvouřadového kabátu začne zapínat knoflíky.

Carter Beckett mi zapíná kabát.

„Dáš mi na sebe číslo?“

Zamžikám. „No…“ Chci říct ne. Nechápu, proč mi to nejde z pusy.

Moje zaváhání pochopí jako příležitost a vykročí ke mně. Couvám, až zády narazím do vchodových dveří. Carter se ke mně přitiskne. Panebože, je to tak příjemné. Je horký a pevný, široký a silný. A vysoký. Tak zatraceně vysoký. Moje vagina začne samou radostí poskakovat, jako by se domnívala, že si užije. Nic takového.

Vyjede mi dlaněmi po bocích. Srdce se mi rozbuší o něco rychleji, když mi vytáhne vlasy z kabátu a rozloží mi je po ramenech.

„Víš co, pískle? Dám ti svoje číslo. Ještě nikdy jsem ho žádné ženě nedal. Budeš první.“ Obklopuje ho zvláštní atmosféra. Samolibý lesk v jeho očích mi prozrazuje, že si myslí, že tohle je ono. Tohle je to, čím mě udolá. „Protože jsi výjimečná, Olivie.“

Je to tu. Vážně se na nic lepšího nezmůže? Jak je sakra možné, že tenhle chlap dostal do postele tolik žen?

Zapřu mu dlaň o hruď a přinutím ho zacouvat. Usměju se na něj – extra přeslazeně. A Carter se sebejistě ušklíbne ještě víc, až mi ukáže dolíčky.

Právě teď se cítí sakra sebevědomě.

Nemůžu se dočkat, až ho srazím zpátky na zem.

Přejedu mu prsty po límečku trika, chytím ho za zátylek a přitáhnu si ho k sobě. Uchopí mě za boky. Rty se mu otřu o ucho. Štve mě, jak krásně voní. Moje nemyslící část ho chce olízat jako kopeček zmrzliny.

„Za sebe říkám ne.“

Dívám se, jak mu samolibý úsměv opadá ze rtů, a pak už jeho pohledná tvář zmizí za dveřmi, které mezi námi zabouchnu.

Jo, tohle se mi líbilo.

5

JE TO MŮJ OBLIČEJ?

Olivia

Obvykle se mi daří svou nízkou výšku kompenzovat. V kabinetu mám stoličku, kterou používám, kdykoli je třeba, a pokud se potřebuju v kuchyni dostat k věcem uloženým vysoko, prostě si vylezu na linku. Problém je, že i po všech těch letech na to občas zapomenu. Bezpočtukrát jsem si natáhla svaly snahou dosáhnout na police. Nebo jsem stála na špičkách a říkala si, že ještě kousek a podaří se mi tu volejbalovou síť sundat.

Dnešek je jedním z těch dní, kdy opět bojuju s volejbalovou sítí. Zvuky, které vydávám, se nebezpečně podobají zvukům, které mívám vyhrazené pro chvíle, kdy si v ložnici užívám se svým vibrujícím přítelem, a neustále se ohlížím přes rameno ke kanceláři na opačném konci posilovny. Přímo odtud vidím svoji stoličku. Nechala jsem ji ve dveřích kabinetu, abych na ni nezapomněla.

Ještě se divte, že poslední den školy před vánočními prázdninami mi to moc nemyslí. Čekají mě dva týdny volna s minimem důvodů, proč si obléknout podprsenku.

„Paní profesorko Parkerová!“ Z hlasu jednoho z mých čtvrťáků, jehož se mi nedaří setřást, odkapává pobavení. „Chcete přijít o víkendu na párty?“

Chlapci s pískově blond vlasy, opírajícímu se o zárubně dveří klučičí šatny, sotva věnuju pohled. „Přestaň mě zvát na večírky, Brade. Jsem tvoje učitelka.“

„Jo. Nejlepší učitelka.“ Brad vejde do místnosti se sebevědomím muže, kterému v jeho očích patří celý svět. Trochu mi tím připomíná Cartera Becketta. Zachvěju se při pomyšlení, že by po světě měli běhat dva takoví arogantní nadutci. „Moc rádi bysme s vámi zapařili.“

Mám obrovskou chuť vrazit mu koleno tam, kde by ho to bolelo, avšak odolám a soustředím se na úkol: dostat ten pitomý provázek z toho pitomého očka, abych mohla uložit tuhle pitomou volejbalovou síť do skladu. Za chvíli je Brad u mě a hrudí se mi otře o záda. Mám co dělat, abych se neudusila pachem jeho kolínské. Jedno stříknutí je v pohodě, sedm mi připomíná jarní tábor v osmé třídě, kde jsem dostala svoji první pusu. Na okamžik mě to omámilo, ale ne protože by byl polibek tak příjemný, jako spíš že si na sebe nacákal tolik kolínské, až se mi zamotala hlava.

Brad mi ušetří trápení, zatáhne za lanko a jedna strana sítě se snese k zemi.

„Díky,“ zamumlám a cestou přes tělocvičnu ji složím do komínku. Brad mě obejde a opře se o sloup, k němuž je stále přivázaná druhá strana sítě. „Sundej ji, Brade. Prosím.“

„Copak to nejdřív nezkusíte?“

„Ne, nezkusím, protože by to bylo zbytečné, nemyslíš?“ Složím si paže na hrudi a povytáhnu obočí. Umím být asertivní, což se středoškolské tělocvikářce hodí. Moji puberťáci to zvládnou a já zas zvládám je. „Sundej ji.“

„Žíši. Ňáká podrážděná.“ Jde za mnou ke skladu, kde se opře o dveře a čeká, až síť uklidím. „Víte, třetího ledna mám narozky. Až se vrátíme z vánočních prázdnin, bude mi osmnáct.“

A mně bude pořád pětadvacet, pořád budu jeho učitelka a pořád o něj nebudu mít zájem. „To ti přeju.“ Zabouchnu dveře, zamknu a vyrazím ke svému kabinetu. Jen přes rameno ještě prohodím: „Veselé Vánoce, Brade.“

Jenže Brad můj náznak nepochopí – chápe je jen zřídka – a vydá se za mnou jako ztracené štěně. „Přestanete si někdy hrát na nedostupnou?“

„Jsi můj student?“

„Ano.“

„Tak ne.“

„Fajn, ale za šest a půl měsíce už nebudu váš student!“

Sakra práce. Mám těchhle drzých dětí plné zuby. V jednom kuse myslí rozkrokem místo hlavou. A vyrostou z nich muži, kteří se v dospělosti budou chovat úplně stejně.

„Padej!“ vyhodím ho ze dveří. „Vrať se v lednu a flirtování s učitelkou si vyžeň z hlavy. Je to otravné, nepříjemné a silně nevhodné.“

Uteče, jako by mu za patami hořelo. Vrátím se do kabinetu, abych si sbalila. Cestou ven si pročtu došlé textovky. Jednu mi poslala máma. Přála mi pěkný poslední den školy. Další mi poslal bratr. Prosí mě, abych mu o Vánocích upekla jeho oblíbený borůvkový koláč. Prosbu doplnil řadou emotikonů v podobě rukou sepjatých k modlitbě. Neteř Alannah mi poslala několik různorodých emotikonů a vzkaz Mám tě ráda, teto Ollie. Je jí teprve sedm, ale dědeček s babičkou ji neskutečně rozmazlují – asi protože ji často několik měsíců v kuse nevidí. Proto od nich dostala k narozeninám ipad. Od té doby mi každý den píše. Nevadí mi to, její mám tě ráda mě pokaždé dojme.

Ani si nestihnu otevřít vlákno zpráv od Cary, když se mi rozezní mobil.

„Jak to děláš?“ zeptám se s mobilem mezi uchem a ramenem, zatímco z kabelky lovím klíčky od auta. „Jak vždycky poznáš, že mám zrovna mobil v ruce?“

„Říkej tomu intuice dvojčat,“ odpoví Cara.

„Nejsme dvojčata. Nejsme ani příbuzné.“

„Duší jsme sestry, Liv, a dobře to víš.“

Nastoupím a otočím klíčkem v zapalování. Motor chvíli rachtá a pak chcípne. „Do prdele!“ zasténám a znovu to zkusím.

„Potřebuješ nové auto.“

„Ne, nepotřebuju. Rudá Rhonda funguje naprosto skvěle, že jo, holka moje?“ Poplácám přístrojovku, pomodlím se a znovu otočím klíčkem. Motor se probudí k životu. S povzdechem se opřu a čekám, až se auto zahřeje.

„Měla bys odvézt starou Rhondu na vrakoviště,“ směje se Cara. „Každopádně mám na dnešní večer lístek na zápas navíc. Chceš se přidat? Potom si zajdeme na drink.“

Hokejové utkání? Drink?

Řekněte mi, že je to nebezpečný nápad, aniž byste mi řekli, že je to nebezpečný nápad. Já začnu: Strávím celý večer předstíráním, že si Cartera vůbec nevšímám, což je dost těžké, protože je to kapitán týmu a tak. Samozřejmě se na něj později budou věšet holky a mě to bude štvát, přestože dávno vím, že je děvkař. Pravděpodobně si už ani nebude pamatovat moje jméno, což mě naštve, a nutkání vrazit mu koleno do rozkroku po pravdě dokážu ovládat jen po určitou dobu.

„Jsem docela unavená,“ vymluvím se Caře.

Ve skutečnosti nejsem, ale nikdy neodmítnu příležitost sundat si podprsenku, obléknout nejpytlovitější tepláky a rozvalit se na gauči s dobrou a pěkně pikantní knihou, nebo čtyři hodiny zírat na netflix.

„No tak, Ol. Zapomněla jsi, jak jsme se o víkendu skvěle bavily? Máš dovolenou! Chce to párty!“

Jestli si vzpomínám, jak jsem se bavila? Co z toho má na mysli? Jak jsem se o Caru otírala, protože chovat se pět dní v týdnu jako vážený člověk mě vyčerpává a zoufale jsem se potřebovala uvolnit? Nebo jak mi Carter Beckett slíbil, že mi vyšuká mozek z hlavy a koupí mi snídani? Nebo třeba odkazuje na to, jak jsem si po pizze a setkání s Carterem dala dvouhodinový šlofík a po návratu od bratra strávila nedělní večer tříhodinovým maratonem Brooklynu 99.

Jo, vlastně to byla docela zábava.

„Livvie? Prosím, zlato. Udělej to pro mě.“ Úplně vidím, jak špulí rty. „Budu tvoje nejlepší kamarádka.“

„Už jsi moje nejlepší kamarádka,“ poznamenám, ale když vzlykne, povzdechnu si. „Jsi neskutečná.“

„A ty zas nic nevydržíš. Vážně by ses měla naučit mi čas od času říkat ne.“ Vzápětí nadšeně zaječí a vychrlí na mě detaily plánu pro dnešní večer. A než si to stihnu rozmyslet, zavěsí.

***

„Vůbec nechápu, proč je už teď podlaha celá lepkavá, když hra ještě ani nezačala.“ Nakrčím nos a naslouchám, jak se mi tenisky s každým krokem odlepují od podlahy. „A zvlášť tady dole.“

Cestou k našim místům se rozhlédnu po stadionu. Sedíme hned za střídačkou – chodit s jedním z asistentů kapitána má svoje výhody –, takže se nedá říct, že by před námi prošlo řadou sedadel dalších pět set lidí, kteří si sem přišli najít svá místa. Což mě přivádí k otázce: proč se mi sakra boty ke všemu lepí?

„Podlahy jsou vždycky nechutné.“ Cara otevře velkou plechovku piva a podá mi ji do natažené ruky. „Proto se už dávno neobtěžuju nosit lodičky.“

„To pro tebe muselo být těžké rozhodnutí vzhledem k faktu, že lodičky se přece na hokejový stadion nosí běžně.“

Cvrnkne mě do spánku. Uchechtnu se a z jejího kyblíku si ukradnu plnou hrst popcornu.

„Carter se na tebe tenhle týden vyptával Ema.“

Zrnko popcornu mi uvízne v krku a já se udeřím pěstí do hrudi. „Co prosím?“

„Carter,“ zopakuje a otevře pytlík bonbonů Skittles. Nejméně třetinu si nasype do pusy a švihnutím zápěstí ukáže na led. „Beckett.“

Zadívám se tím směrem a sleduju, jak se Zmije začínají rozehřívat před utkáním. Rozpoznat mezi nimi mohutného pana Becketta mi netrvá dlouho. Skočí Emmettovi na záda, obejme ho a za chvíli se nad ledem nese jejich smích. Emmett ho vzápětí setřese. Je na ně skutečně zajímavý pohled, protože google mi možná, jen možná řekl, že Carter o něco málo Emmetta převyšuje.

„Ne, vím, koho myslíš.“ Odtrhnu od něj pohled, než si mě stihne všimnout. „Jen jsem tě asi neslyšela správně. Myslela jsem, že jsi říkala, že se na mě ptal.“

„Přesně to jsem řekla. Ptal se na tebe hned několikrát.“ Otevře si pytlík lékořice a jeden kousek si vhodí do pusy. Začínám být přesvědčená, že má v té kabelce snad celé supermarketové oddělení sladkostí. „Prý o tobě zpíval písničku.“

Přestanu si namotávat pramen vlasů na prst, v kterém se mi začíná zastavovat oběh, a schovám náhle hořící obličej za studenou plechovku piva. „Cože?“

„Minulý víkend jsi na něj udělala obrovský dojem.“

Odfrknu si. „Chceš říct, že ho ještě nikdy žádná neodmítla?“ Navíc dva dny za sebou. Dostat na Carterův obličej omráčený výraz, protože nedostal, co chtěl, beru za své velké osobní vítězství.

„Tak nějak.“

„Prosím tě. Vždyť mu dvacet minut nato seděla v klíně jiná holka.“

„Jenže si to s ní nerozdal, což je u něj něco nevídaného. Odešel sám hned potom, co nás Emmett posadil do uberu.“

Lhostejně mávnu rukou. Řekl mi Carter hned následujícího dne totéž? Ano. Věřila jsem mu? Ne. A teď už mu věřím? Pořád ne. Stejně na tom nezáleží. Je to Carter Beckett, hokejový kapitán vydělávající miliony. A já jsem Olivia Parkerová, středoškolská učitelka na mizině. Každý se pohybujeme v úplně jiném světě. Nebo v jiné galaxii.

Navíc sex na jednu noc a střídání partnerů nejsou můj koníček. Stejně jako mě neláká riskovat, že chytím pohlavní nemoc, pokud bych se s ním příliš sblížila a náhodou si s ním horizontálně zatancovala nahatá. Už jsem se zmínila, že pod vlivem alkoholu občas nedělám zrovna nejrozumnější rozhodnutí.

Moc mě nebaví randit a poznávat nové muže. Cara se mi neustále snaží dohodit Emmettovy – dle vlastních slov – milejší spoluhráče a nedávno jsem ji přistihla, jak mi vytváří profil na seznamce. Nemám moc času chodit na rande a pořád si říkám, že se to prostě stane, až se to stane. Nikam nespěchám a nevadí mi být sama. Raději počkám na někoho, kdo chce totéž co já. Nechci si někoho najít, jenom abych nebyla sama, a nepotřebuju sex, abych se cítila dobře.

Od toho jsou přátelé na baterky a své mám uložené v zásuvce nočního stolku. Jednoho z nich jsem použila hned, jak jsem se v neděli odpoledne vrátila domů poté, co jsem u Cary nechala Cartera stát s pusou dokořán. A ano, představovala jsem si při tom jeho pitomý sexy obličej. Nestydím se za to.

Nikdy to nikomu nepovím.

Místo abych se snažila utřídit si, co si o Carteru Beckettovi myslím, soustředím se na dění na ledě. Na stadionu je sice teplo, ale přesto jde od kluziště chlad. Hráči bruslí sem a tam, protahují se a střílí na svého brankáře. Všechno tu zní výrazněji než obvykle. Ostří hvízdá po ledě, gumové puky s třísknutím narážejí do hokejek. Světla blikají a obklopuje nás šum bezpočtu hlasů.

Hrát hokej mi chybí. Bruslit na čerstvě vyleštěném ledě má své kouzlo. Do tváří se vám opírá kousavý vzduch, a když špičkou hokejky pošlete puk do sítě, zvedne se ve vás hladina adrenalinu. Na led se každý týden dostanu s hokejovým týmem své neteře, jenže to není totéž, zvlášť když je mezi námi osmnáctiletý rozdíl a většinu času se snažím ukočírovat bandu sedmiletých dětí.

Cara si zhluboka povzdechne. „No, tak z tebe celou dobu nespouštěl oči.“

„To není pravda,“ zamumlám a zapřu se nohama o plexisklo, abych se mohla dívat na svoje boty místo na muže na ledě, o němž je právě řeč.

„Ale je. Sice jsem byla nalitá, ale neušlo mi, z koho nejslavnější chlap v místnosti celý večer nespouštěl oči.“

Zahoří mi tváře. Štve mě to. Poslední, co chci, je červenat se kvůli muži, který při vyvrcholení pravděpodobně křičí nesprávné jméno. Chci mít pocit, že jsem pro muže důležitá, ne že si stanovil osobní výzvu, že se mi dostane do kalhot, jenom protože jsem první žena, která mu nepadla k nohám.

Podívejte, lhala bych, kdybych tvrdila, že tu není nějaká miniaturní část mého já, která byla minulý víkend v pokušení přistoupit na Carterovu nabídku. Už je to pro mě dlouho a bylo by příjemné nechat se zabušit do matrace. Podle Cary mají hokejisti úžasnou kondičku a vydrží celou noc. A někdo tak zkušený jako on musí být v posteli dechberoucí. Jen ať mě pošle na den dva do kómatu. Aspoň bych dohnala spánkový deficit.

Nikdy ale nezjistím, jaké to je. Nebo bych to aspoň zjišťovat neměla.

Že?

Ne. Ne, Olivie. Ani omylem.

„Určitě na mě rychle zapomene. Pokud se tak už nestalo,“ prohodím nakonec.

Do plexiskla přede mnou narazí dvě těla. S vyjeknutím chytím Caru za stehno.

„Kristepane,“ ulevím si a přitisknu si ruku na bušící srdce.

Cara se uchechtne. „Jasně. Prý že na tebe zapomněl. To tak.“ Dloubne do mě loktem a na člověka, který právě klepe na sklo, zakývá prsty. „Asi máš návštěvu.“

Vím, kdo to je. Cítím jeho blízkost. Svírá se mi žaludek a srdce se mi usadí mezi nohama. Proč? Nemám nejmenší tušení krom toho, že ten chlap je sex na bruslích, a právě teď jsem naštvaná, protože odtud půjdu domů a budu si muset přivodit ne zrovna uspokojivý orgasmus, při němž si budu představovat tohoto nesnesitelného sexy chlapa, který žadoní o moji pozornost.

Cara se pobaveně pousměje. „Nedíváš se, co?“

Zavrtím hlavou a zamračím se. „Ne. Nemůžu.“

„Olivie!“ zařve Carter Beckett. Zbytečně. Pro boha živého, vždyť jsem přímo tady.

Znovu zabuší do skla. Čím déle ho ignoruju, tím hlasitěji buší. Je to otravné a rušivé. Všichni kolem mě zpozorní. Přemýšlejí, proč se Carter dožaduje mojí pozornosti, a především proč mu ji nedopřeju.

Vůbec to nechápou. Sice mě odpuzuje, jak lhostejně střídá jednu ženu za druhou, ale zároveň jsem silná jen do určité míry. Bojím se, že by mu nedalo moc práce dostat mě z kalhot. Pokud to někdo dokáže, tak on.

„Liv, Liv, Liv, Liv, Liv,“ skanduje Carter a každé zvolání mého jména zdůrazní bouchnutím do skla.

„Co chceš?“ houknu po něm hlasitějším šepotem, když se k němu konečně otočím a rozhodím paže.

Zazubí se na mě. Nádherně, sexy, smyslně, nesnesitelně. Opře se spolu se svou hokejkou o plexisklo a shlédne na mě. „Ahoj.“

Panebože, já z něj nemůžu. Co se to tu děje?

Carter přihlíží, jak mi kvůli němu rudnou tváře. Klidně si můžu do aleluja předstírat, jak je mi lhostejný, jenže ten chlap je bystřejší, než vypadá. Ví, že se mi líbí, co vidím, a že vidím jeho – muže, který je ztělesněním sebevědomí a právě teď se na mě bláznivě, a přitom roztomile zubí. Jeho oslnivé smaragdové oči mu jiskří pobavením a přehnanou arogancí.

Moc dobře ví, co se mnou dělá, a právě to bude můj konec.

Nakloní se ke sklu ještě víc. Nenávidím se za to, že si poposednu o kousek blíž, jako by se mi chystal pošeptat tajemství.

Povytáhne koutek úst ve svém svůdném úsměvu a bradu si opře o ruku v rukavici. „Střelím gól jenom pro tebe.“ Z jeho hlubokého hlasu zní sebevědomí a namyšlenost, z nichž se mi žaludek svírá očekáváním. Mrkne na mě, pozadu poodjede od plexiskla, klekne si, rozevře nohy a začne si protahovat slabiny. Při tom vyfoukne velkou růžovou bublinu. Vše, aniž by ode mě byť jen na okamžik odtrhl oči.

„Vypadáš, že si tě začíná získávat,“ zamumlá Cara s rukou plnou bonbonů M&M’s.

Konečně se mi podaří odtrhnout od Cartera pohled. Což je ode mě opravdu působivý výkon vzhledem ke skutečnosti, že se na mě pořád dívá a já ho mlčky svlékám očima a přemýšlím, jak dlouhá je hokejka v jeho kalhotách. Vsadím se, že je obrovská stejně jako celé jeho tělo. „Cože?“

„Řekla jsem, že to vypadá, jako bys uvažovala, že se od něj necháš ojet.“

Jakýkoli náznak touhy mi v ústech zhořkne. Nakrčím nos a složím si paže na hrudi. „Nejsem žádná trofej ani nechci být další z řady holek, které novináři vyfotili, jak se muchlujou tady s kapitánem Syflem.“

Cara se smíchy zlomí v pase a půlka jejího popcornu se vysype na zem. „Víš, když se ti nesnaží dostat do kalhot, je vážně moc milý.“

„No, to se nikdy nedozvím.“ Zapřu se chodidly o sklo tak, že si jimi zakryju Carterův obličej. S úsměvem od ucha k uchu se nakloní doleva, aby na mě i tak viděl. „A nevarovala jsi mě náhodou? Dobrou půlku svojí narozeninové oslavy jsi do mě hustila, že je to děvkař a ať mu na ty sladké řečičky neskočím. A teď mi říkáš pravý opak.“

„Ne, je to děvkař. Rozhodně. Mám ho moc ráda, ale kdybych byla nezadaná, nejspíš bych mu chtěla urvat péro a nacpat mu ho do krku.“ Ukáže na svůj rozkrok a potom předstírá, jak si vráží penis do hrdla. „A pak udělá něco takového.“ Hodí zrnko popcornu přes sklo. Carter ho chytí na jazyk. V jeho ústech není po žvýkačce ani stopy. Caře poděkuje a vzápětí do něj narazí Emmett. Ti dva se obejmou, až spolu spadnou na led. Když se po chvíli vyhrabou na nohy, Carter ho hokejkou plácne po zadku. „Občas mi připadá, jako bych měla děti.“

Z úst mi bez mého vědomí unikne uchechtnutí. To už utkání začne a s jeho začátkem skončí i náš rozhovor. Místo toho Cara začne ječet. O hokeji nevěděla ani zbla, pak se seznámila s Emmettem a teď v jednom kuse kritizuje sudí.

„No tak, rozhodčí!“ Pěstí udeří do skla. „Nemáš doma manželku, s kterou můžeš jebat? Tak nevyjebávej s mými hochy!“

Carter přeskočí mantinel, usměje se na mě, poté se odvrátí a posadí na střídačku.

O dvě minuty později se připraví na vhazování. S hokejkou na kolenou se předklání a vystrkuje ten svůj hokejem vypracovaný dokonalý zadek. A usměje se na mě.

Projede kolem střídačky. Usměje se na mě.

Vstříkne si do pusy trochu vody. Usměje se na mě.

Vnímám jenom jeho vysoké, široké tělo, jak se plynule pohybuje, rychlé křížení jeho nohou, po nichž se řítí přes led, a puk na špičce jeho hokejky. Neustále něco křičí, vyžaduje pozornost, vede tým a vtipkuje s hráči na obou stranách.

A když zrovna něco z toho nedělá, dívá se na mě.

V polovině druhé třetiny Carter mlácením hokejky o led hlásí na červené čáře, že je volný na puk. Rozletí se jako blesk, mihne se kolem obránce, na jedné noze se nakloní dopředu a pošle puk na síť. S pusou dokořán zírám, jak kotouč proletí kolem hlavy brankáře, který vystřelí ruku v rukavici příliš pozdě. Stadionem se rozezní siréna a horké místo mezi mýma nohama zvlhne.

Jako že… cože? Ne. Led. Led je vlhký. Já ne… Ne. To… To je absurdní.

Pevně stisknu stehna a dívám se, jak Carter vítězoslavně zvedá ruce do vzduchu a řve z plných plic. Jeho spoluhráči se na něj vrhnou a přirazí ho na mantinely. Projede kolem střídačky a plácne si se všemi spoluhráči, a když prudce zastaví, od jeho bruslí odletí sprška ledu.

A svůj pronikavý pohled upře na mě.

Pomalu zvedne hokejku a ukáže jí. Na mě. Carter Beckett na mě ukáže tou svojí zatracenou holí.

A mrkne na mě. Vážně na mě mrkne.

Pro tebe, naznačí svými dokonalými rty.

To ne.

Fotografové na mě namíří své foťáky a náhle mě oslepí bílé záblesky. Zabořím se co nejhlouběji do sedadla a rukama si zakryju obličej.

Jenže Carter neskončil. Ne. Jistěže ne. Nebyl by to Carter Beckett, aby mu to stačilo.

Vyskočí na střídačku, přitiskne ruce v rukavicích ke sklu a zazubí se na mě. „Líbilo se ti to, Olivie?“ zařve. „Ten byl pro tebe!“

A co je úplně nejhorší?

Můj rudý obličej na tom zatraceném jumbotronu.

6

NAFOUKNI MI EGO

Carter

Jsem po vítězství v rauši, vznáším se ve vzduchu a připadám si neporazitelný. Takový pocit vám snadno stoupne do hlavy a vybudujete si na něm závislost. Je to hlad, který chci sytit, a bože, moc dobře vím, jak ho sytit.

Emmett si ale podle všeho takové naděje nedělá.

„Liv ti vydloubne oči,“ varuje mě, když se v šatně sušíme.

Bylo by jí to podobné. Přesto se zeptám: „Proč?“

„Proč myslíš?“

Mohla by to chtít z celé řady důvodů. Připadá mi, že ji dokáže naštvat, ať udělám cokoli. Pokud bych měl ale hádat… „Protože jsem ji nechal zabrat na jumbotronu?“

„Bingo.“

Rozhodím paže. „Jen jsem ukázal světu, jak je nádherná.“

Adam si odfrkne. „Dost dobrá výmluva. Nech si ji na potom, až na tebe půjde s lžící. Třeba se zachráníš.“

Emmett se smíchem zakroutí hlavou. „Taky jsi celému světu řekl její jméno.“

„Ale no tak.“ Zapřu si ruce v bok, protože vážně, pokud nemůžu její jméno říct v rozhovoru po zápasu, během kterého se mě jeden novinář zeptal, kdo ta žena je, tak co tu sakra děláme? „Která žena by tohle nechtěla?“

Snažím se tu vyhrát pár bodíků navíc a osobně si myslím, že to byl dobrý začátek. Její vztek jsem cítil na míli daleko. Proč se vztekala? Protože si nedám pokoj a doháním ji k šílenství? Možná. Ale především si myslím, že mě chce a zatraceně se jí to příčí.

„Tohle je ta baba, co tě o víkendu odmítla?“ zeptá se Garrett.

Emmett se zazubí. „Dvakrát.“

„Neodmítla mě.“ Ručníkem si protřu mokré vlasy a nasadím si na ně čepici.

„Dvakrát.“ Fakt mi nemusel strkat ty dva prsty před obličej.

„Teprve se poznáváme.“ Pokrčím rameny. „Tak trochu váhá.“

„Kámo. Když jsi jí nabídl svoje číslo, prohlásila: ‚Za sebe říkám ne,‘ a zabouchla ti dveře před nosem.“

Garrett se rozchechtá. „Ne. Si před tebou zahrála na porotce v American Idol? K popukání. Vsadím se, že jsi kvůli tomu neusnul.“

Tak jo, tohle se jí povedlo. Jakmile jsem překonal omráčení, nedokázal jsem setřít úsměv od ucha k uchu. Na Olivii je prostě něco, co mě zaujalo. Nejde jen o to, že je drzá a sarkastická, ale má v sobě i něhu, která čeká těsně pod povrchem. Vsadím se, že všechen oheň a síru dští, jenom aby si udržela odhodlání, místo aby se jí rozpadlo jako hrad z písku. Působí na mě jako typ ženy, která chce buď všechno, nebo nic, a právě proto nejspíš ji sex na jednu noc neláká.

Je mi to jedno. Hlavně abych ji lákal já.

Možná proto mě v baru jako první zaujme divoká hříva tmavě čokoládových kudrn s karamelovými odlesky. Vypadá jako zmrzlinový pohár. Chci ji ochutnat.

Proderu se davem a ignoruju lidi, kteří si se mnou chtějí povídat. Jdu za Cařiným a Oliviiným hlasem.

„Prostě předstírej, že se to nestalo.“

„Anooo. Předstírat, že se to nestalo. Dobře. Dobře, dobře, dobře. Jo, skvělá rada, Caro.“ Olivia vyleze z boxu. „Budu předstírat, že Carter Beckett neřekl v televizi moje jméno. Budu předstírat, že ze mě neudělal před celou Severní Amerikou svůj cíl.“

Cara povytáhne obočí a její úsměv prozrazuje, že ji Oliviino podráždění baví stejně jako mě. „Dobře, tygřice. Kam jdeš?“

Olivia cestou pryč mávne rukou přes rameno. „Potřebuju další drink.“

Sakra, líbí se mi. Rád se dívám, jak odchází…

Doslova. Nakloním se doprava a kochám se pohledem na její pohupující se boky. Má parádní křivky a fantastický kulatý zadek. Džíny se na ni lepí jako druhá kůže a prozrazují, čeho se, doufejme, jednoho dne dočkám.

Emmett mě dloubne loktem do boku dřív, než za ní stihnu vyrazit. „Chovej se slušně.“

„Skončilas?“