Magdalena Wagnerová

Tajemné vody Čech, Moravy a Slezska

Praha, 2024

Copyright © Magdalena Wagnerová, 2024

Photos © Pavel Jeřábek, Magdalena Wagnerová, Vilem Jindra (Wikipedie), Antoni Pawłowski (Wikipedie), Jannis Raabe (Wikipedie), Tučňák (Wikipedie), 2024

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2024

ISBN 978-80-7428-471-7 (tisk)

ISBN 978-80-7428-492-2 (epub)

Prám Antonínův, na němž jsou zbudovány lehké stavby plovárenské, jest upoután, kde se hřbet Orše poněkud čeří, větře písčinu zvíci padesáti sáhů. V těchto místech břeh směrem k městu je pokryt vrbinami, končícími se před zahradami jirchářů a výrobců oplatek. Zarůstá příliš každého léta, zachovávaje vzhled ježatosti téměř neušlechtilé. Nikdo jich neštípí, a těm, kdo jdou k řece, nezbývá než maličko stezek, žel, úzkých. Na počátku cest je zaraženo po tyči zhruba omalované, jež, jako oslice sedlo, nese nápis: Říční lázně.

(Vladislav Vančura, Rozmarné léto)

Mlýn dolanský podle starého obyčeje se zastavil při posledním pána svého vydechnutí a celé okolí nad nenadálým, neobvyklým tím tichem takřka zkamenělo. Štěpy v sadě, obalené květem růžovým a bílým, podivením sebou ani nepohnuly, větřík, jasnou hladinu rybníka po celé ráno dovádivě rozčeřující, úžasem zatajil dech, šepotavé rákosí ostýchavě oněmělo. V olších u potoka to utichlo jako v kostele.

(Karolina Světlá, Kříž u potoka)

Ďjó, moře!

Voda rovná se život, neboť z vody se člověk rodí a z vody je stvořený. Voda činí tři čtvrtiny lidského těla. Pokud člověk přestane pít, zemře. Pokud nezíská vodu k zavlažování, jeho pole přestanou rodit a on rovněž zemře. Voda je základ našeho života, a tak tvoří logický středobod našeho zájmu. Právě z tohoto důvodu se lidé od nepaměti usazovali v její blízkosti, chovali se uctivě k jejím pramenům, tokům a všemožným nádržím, přisuzovali jí nadpřirozené a božské síly. Dobře věděli proč.

Krajina bez vody jako by byla mrtvá; v nejlepším případě připomíná ptáka bez křídel, dům bez střechy, železnici bez pražců. A přitom stačí málo, jediná tůň, studánka, pramen nebo potok, klikatící se říčka, rašelinní jezírko, vstřícný brod, nepatrný vodopád či majestátní soutok… a pochopitelně všechny ty rybníky a řeky a jezera, jež dotvářejí českou krajinu s nezměrnou výpovědní hodnotou. Všechny ty vodní „úkazy“ charakterizují svůj kraj působivěji než podrobné verbální popisy a často se stávají nezastupitelnými symboly. Nejedno malebné vodní zákoutí doplňuje místo nemalého historického významu, mnohá skrývají tajemství, snad temnou minulost, magickou sílu či nevšední příběh, jako by soupeřily o naši přízeň či pozornost. V tomto souboji však není vítězů ani poražených, všechna ta místa, všechny pablesky odrážející se ve vodní hladině, ať už jde o vody stojaté, průtočné, líné nebo dravé, se stávají naším vděčným cílem. Kdo během svých putování krajinou hledá něco víc než jen pohyb z místa A do místa B či pouhopouhý pobyt na čerstvém vzduchu, je znovu uchvacován a překvapován. Bezcílné bloumání krajem se díky vodním klenotům stává dobrodružstvím s přidanou hodnotou, jež může bohulibě naplnit náš čas.

Voda k sobě přitahovala pozorost člověka odedávna a vystupuje proto v mnoha pověstech a bájích, jak se lze dočíst snad v každé knize, věnované tomuto tématu, a u každého autora Aloisem Jiráskem počínaje a současnými spisovateli konče. A protože s vodním živlem bývá v našich zeměpisných šířkách často spojován nadpřirozený úkaz zvaný vodník, má česká literatura příběhů s nazelenalým mužíkem, ze kterého ustavičně crčí či kape voda, požehnaně. Báseň Vodník ze sbírky Kytice Karla Jaromíra Erbena se učí ve školách a vodníka-nevodníka Jana Nerudy si oblíbil každý čtenář Povídek malostranských: „Chodil vždy s kloboukem v ruce. Ať byl sebevětší úpal mrazový nebo sluneční, nanejvýš že držel svůj nízký, ale baňatý cylindr se širokou střechou nad hlavou jako parasol. Šedivé vlasy byly hladce přičísnuty k lebce a spojovaly se vzadu v cůpek tak pevně stlačený a svázaný, že se ani nekýval – jeden to z nejposlednějších cůpků v Praze, už tenkráte byly tu jen dva nebo tři. Zelený fráček jeho, se zlatými knoflíky, měl živůtek jen krátký, zato byly ale šosy dlouhé a tloukly hubenou, malou postavičku páně Rybářovu do vychrtlých lýtek...“ Nerudův tzv. hastrman však nebydlel pod vodní hladinou, ale v Hluboké cestě s vyhlídkou na Petřín, a k jeho nejčastějším výrokům patřil povzdech: „Ďjó, moře!“ Když postával u okna a hleděl ven, jeho ústa se chvěla a stařec v ústech pociťoval nevýslovný tlak. V tu chvíli neviděl nic určitého, spíše jen oslnivý třpyt, jako kdyby se rozpustil démant, a všechno se vlnilo až k jeho oknu, až do jeho oka, jako opravdové moře. Tím se Neruda dotknul jednoho z největších národních nedostatků, které trápily Čechy snad ve všech epochách a časech – absence moře. O to houževnatěji upínáme zrak k našim jezerům, rybníkům, řekám, bystřinám, potokům, bažinám, mokřadům, pramenům, studánkám a tůním, kde odedávna žijí nejrůznější vodní přízraky v lidské i žabí podobě, s blánami mezi prsty, nadpřirozenými schopnostmi a často nenávistnou povahou. Vodníci povětšinou schraňují duše utonulých smrtelníků a obvykle zastupují zlo. Z nedostatku Poseidonů, Neptunů, Sirén, najád, nymf a podobných mořských zjevení si veskrze vnitrozemští Čechové vytvořili vodní démony spíše slovanského typu a zalidnili jimi své pověsti.

František Langer věnoval vodním nadpřirozeným zjevením hned několik příběhů. Například v pověsti o vodníkovi od Karlova mostu, jenž se „od Malé Strany zvedá zprvu jen nad břehem, ale už jeho třetí oblouk se klene přes rameno Čertovky. Mezi ní a samým proudem Vltavy leží ostrov Kampa. Na něm stojí celé městečko, které se udělalo pro sebe uprostřed Prahy a je spojeno s ní jen mostem a lávkami. Má své domky, své trávníky, stromy a zahrady, své vlastní náměstíčko a na něm slavné hrnčířské trhy, svůj kus mostu, zbudovaného Otcem vlasti, a hodný kus vltavské hladiny, za povodní až nepříjemně veliký, a pod hladinou svého zdomácnělého vodníka, pana Josefa…“

Langrův vodník bydlel pod čtvrtým obloukem Karlova mostu a snad proto se mezi vodníky těšil značné vážnosti. Byl úctyhodně starý a údajně pamatoval v místech svého přebývání ještě divokou Vltavu a brod, než zde vzniklo velké město a byl postavený staroslavný kamenný most. Ve svém nemalém majetku měl pan Josef duše utonulých z pravěku, starověku i středověku, z časů válečných i z doby, kdy došlo na stavbu Karlova mostu. Zažil zde nejednu korunovaci, bitvu a hladomor. Byl zadobře s voraři, kteří mu do vody házeli balíčky tabáku, aby je nechal v klidu proplout peřejemi, jako se štěchovickými hrnčíři, kteří mu občas odhodili nějaký hrnek, aby měl kde skladovat svoje duše. Ale nebyl by to František Langer, kdyby jeho vyprávění o podvodním zjevení neskončilo tak trochu naruby; pan Josef na stará kolena zanechal vodnického řemesla, zřídil si půjčovnu loděk, začal tonoucí proti své přirozenosti zachraňovat a ve volných chvílích s oblibou navštěvoval místní hostinec. Inu, Čech.

1. Zlobná Čertovka

(Praha, Malá Strana)

Strouha, stoka, odpadní kanál, vodní příkop, případně také náhon… to všechno může být Čertovka na pražské Kampě. Dnes asi už nikomu nepřipadne, že nynější název tohoto náhonu má něco společného s pekelnými živly, tedy s čímsi temným, zlověstným, nebezpečným, ničivým. V minulosti známý malostranský kanál nesl prostý název Strouha, říkalo se mu také Strouha Malostranská nebo Malá, Venclíkovská, Štěpánovská a pochopitelně také Rožmberská, což s největší pravděpodobností souviselo s majiteli okolních pozemků. Dnes Čertovka vypadá spíš jako mírumilovný potok, který má jediný úkol, vytvářet romantická zákoutí lahodící lidskému oku – až při bližším zkoumání zjistíme, že tento kanál, oddělující ostrov Kampa od břehů Malé Strany, je přece jen něčím jiný. Ve své podstatě je to opravdu strouha, napájená dlouhou podzemní štolou, jež přivádí vodu z horní části Smíchovského zdymadla poblíž mostu Legií a vrací ji zpět do Vltavy u Karlova mostu.

Ve středověku Strouha nevyhovovala požadavkům zdejšího života, a tak ji malostranští johanité upravili, aby mohli regulovat průtok vody pro četné mlýny, z nichž některé se na Kampě dochovaly dodnes – jakož i populární a oblíbené dřevěné kolo Velkopřevorského mlýna. A protože Čertovka protéká mezi obytnými domy a klene se přes ni několik mostů, říká se této městské části Pražské Benátky. Lidé sem chodí na procházky, umělci a především turisté tu rádi a hojně fotografují, panuje tady vlídná atmosféra. Pokud chce někdo ucítit závan pekla, musí se zaměřit na podzemní část kanálu, v pověstech nepřesně označovanou jako pramen Čertovky a jeden z vchodů do podsvětí.

O původu pekelného pojmenování kanálu panují četné dohady. Některé zdroje odkazují k 19. století a názvu jednoho z místních domů „U Sedmi čertů“. Badatelé hledali souvislost mezi pojmenováním kanálu a ženou, která bydlela osmadvacet let v paláci na Maltézském náměstí, aniž by jedinkrát vyšla ven, a vůbec se chovala více než podivně. Obývala byt ve druhém poschodí jen s mnoha kočkami a ptáky. Objekt byl víceméně prázdný, jen v přízemí žil domovník, který musel paní domácí podávat jídlo okénkem ve dveřích – ovšem podobných vyšinutých žen po Praze jistě vždycky žilo habaděj.

Dům zvaný U Sedmi čertů není jen výplod něčí fantazie, jedná se o skutečný objekt, známý jako palác Straků z Nedabylic. Hrabě Jan Petr Straka z Nedabylic byl český šlechtic, také zakladatel Strakovy akademie, a právě jeho rodové jméno nese palác dnes. Je chráněnou kulturní památkou a najdeme ho v sevření Maltézského náměstí a Lázeňské ulice v srdci Malé Strany. Na jeho místě na přelomu 16. a 17. století stál renesanční dům, ve kterém měl liteckou dílnu nizozemský sochař a mystik Adrian de Vries, který vytvořil první sochy pro Rudolfa II. Tento muž je podepsaný také pod sochařskou výzdobou Valdštejnské zahrady.

V druhé polovině 17. století prošel objekt barokní přestavbou. Palác tedy tvoří dvoupatrová budova s podloubím, obrácená směrem do Maltézského náměstí, jednopatrové zadní křídlo a přízemní pravé křídlo, uzavírající dvůr. Ještě dnes jsou na jednom z nároží patrné pozůstatky věže, které byly pravděpodobně součástí johanitského opevnění.

K pestré škále majitelů paláce patřil i jistý Karel Ignác Clary-Aldringen, nejvyšší mincmistr Českého království, který objekt prodal Josefovi z Valdštejna[1]. Ten byl – podobně jako mnoho mužů z jeho rodu – generál, ale proslavil se spíše jako zaměstnavatel italského spisovatele a světoznámého dobrodruha Giovanniho Giacoma Casanovy, jenž působil na jeho zámku v Duchcově coby knihovník. Tam také Casanova napsal své proslulé Paměti.

V současnosti v domě čp. 476 na Maltézském náměstí sídlí Konzervatoř a střední škola Jana Deyla, známý slepecký ústav, a tak nejeden kolemjdoucí může zaslechnout z nitra budovy hudbu. V minulosti se ale čas od času, vždy výhradně okolo půlnoci, odtud údajně linul sirný zápach a do nočního ticha se ozýval ďábelský smích…

V druhé polovině 19. století totiž zakoupil palác pražský advokát JUDr. Václav Niemetz, a tak se do domu nastěhovala i jeho poněkud podivínská a především neprovdaná dcera Louisa, o které psal i známý pražský autor Ignát Herrmann. Povídka se jmenuje Bankrot páně Křikavův a pojednává o fyzicky postižené dívce, která se odmítla provdat za muže, o němž se dozvěděla, že si ji bere pouze pro peníze. Předobrazem Herrmannovi prý skutečně byla žena, která žila v  domě U Bílého koníčka. Ten však obyvatelé Malé Strany překřtili na dům U Sedmi čertů a jeho majitelce pro nelidské chování k nájemníkům začali říkat Čertovka. A sirný zápach? Pokud ta žena skutečně neopustila svůj byt neuvěřitelných dvacet osm let, není se čemu divit.

2. Botič hučí po lučinách…

(Praha a okolí)

Česká metropole se pyšní třemi řekami, třiceti sedmi rybníky, třemi vodními nádržemi, třiceti čtyřmi retenčními nádržemi a devadesáti devíti drobnými vodními toky o celkové délce 337,8 kilometru, pro které se vžilo označení potok. Botič je z nich patrně ten nejslavnější. Tím se dostáváme k písni Kde domov můj…

„Kde domov můj, kde domov můj?

Voda hučí po lučinách, bory šumí po skalinách,

v sadě skví se jara květ, zemský ráj to na pohled!“ (atd.)

Píseň poprvé zazněla v Praze 21. prosince 1834, v divadelní hře Josefa Kajetána Tyla Fidlovačka aneb Žádný hněv a žádná rvačka ve čtvrtém jednání, kdy na ševcovské pouti v Nuslích zpívá slepý houslista Mareš. Škroupova píseň postupem času zlidověla a stala se jakousi neformální vlasteneckou hymnou. Později ji stihla tvrdá cenzura, Tyl ji nesměl zařadit ani do svého vlastního textu Lesní panna aneb cesta do Ameriky, nesměla se zpívat na veřejnosti a cezoři ji vyřezávali z pěveckých sborníků. Dostala se dokonce na jakýsi oficiální policejní seznam nebezpečných textů. Ale jak už se v dějinách stává, byla to právě tato píseň, respektive její první sloka, která se později stala českou částí československé státní hymny nové mladé republiky. Její slova zná pravděpodobně každý Čech, ale kdo ví, jakou krajinu měl autor na mysli? Existuje toerie, že píseň opěvuje někdejší Nuselské údolí; skaliny měly být skály pod hradbami Nového Města pražského, sad, kde se skví jara květ, byly dnes už neexistující Wimmerovy sady a vodou, která hučí po lučinách, měl autor na mysli právě Botič. Který vodní tok se může chlubit, že se dostal až do národní hymny?

Dnes už člověku připadá podivné až neuvěřitelné, že by někde v okolí Botiče šuměly bory a každý rok se skvěl jara květ, ale dříve býval zejména úsek mezi Záběhlicemi a Hostivaří půvabný. Dodnes je chráněný jako Přírodní památka Meandry Botiče a kdysi mohlo jít o malebné přírodní zákoutí, charakterizované působivým vodním tokem a okolní netknutou krajinou s loukami a menšími lesíky.

Potok se nejprve jmenoval Kydron, později dostal nepříliš vynalézavý název Vinný potok, protože protékal mezi vinicemi. Tento název se dochoval dodnes, ale týká se pouze jednoho z levých přítoků Botiče poblíž Průhonic. Název Botič zřejmě souvisí se slovesem botěti či botnati neboli přibývati na objemu, a tím s častými povodněmi, které v těchto končinách nebyly ničím výjimečným, protože potok v té době ještě nebyl nijak regulovaný. Situace se změnila až v roce 1962, kdy vznikla Hostivařská přehradní nádrž, která zabránila nejhorším katastrofám.

Botič je ovšem nejen slavný, ale také nejdelší pražský potok. Od pramene v lese Okrouhlíku nedaleko Křížkového Újezdce poblíž obce Čenětice až k vyústění do Vltavy pod železničním mostem v Praze dosahuje 34,5 kilometru, a nic na tom nezmění skutečnost, že jeho pramen byl po melioračních zásazích v 50. letech 20. století posunutý o něco níž pod les, na místo zvané Ovčáry, a že teče více než kilometr schovaný v potrubí.

Botič protéká výše zmíněnými Čeněticemi, dále obcemi Olešky a Kocanda, aby zamířil přímo do Průhonické obory a zámeckého parku, kde chvíli pobyde ve vlídné a poklidně stojaté společnosti několika rybníků. Odtamtud prozurčí průhonickým údolím a je v Praze. Následuje přírodní park Botič – Milíčov, potom Křeslice a přes Petrovický jez, aby se v Petrovicích nadechl a střemhlav se vrhnul do Hostivařské přehrady. Když tuto obrovskou vodní nádrž zdolá a nechá za zády, zamíří ke staré Hostivaři a začne rozpustile meandrovat v duchu dalšího přírodního parku. A je v Záběhlicích. Mine Růžový ostrov, Hamerský rybník, a nezbývá než se s přírodním prostředím rozloučit, dál už Botič čeká jen regulované koryto a ryze městská zástavba: reál Michelské plynárny, odstavné nádraží Praha-Jih, Vršovice, Nusle. Okolo Bohdalce, Tyršova vrchu a michelské synagogy si to Botič namíří k dolní části Havlíčkových sadů alias Grébovky, potom proběhne mezi Nuselským pivovarem a Divadlem na Fidlovačce přímo na Folimanku a odtamtud přes Ostrčilovo náměstí pod hradby bájného Vyšehradu. Tam zmizí Pražanům z očí, proteče kanalizovaným zakrytým potrubím a na Výtoni vteče do Vltavy, kde se rozplyne.

Botič však nemusí zoufat. Ten, který už dávno zmizel ve vzdálených vodách a rozmělnil se do mořské masy, v živé paměti zůstane díky umělcům. Stačí vzpomenout na jedinečné album S úsměvem Donkichota, kde Jan Vodňanský svým nezaměnitelným způsobem zpěvně recituje (anebo recitačně zpívá): „Oty skoky o tyči, končí vždycky v Botiči, každý sudý rok, protože je cvok.“ Botič se prodral také do tvorby skupiny Visací zámek; v jejich písni Zatykač se totiž zpívá: „Bič a rychle pryč, jenom jedenkrát nechal jsem se zlákat, bič a rychle pryč, už se těším na Botič.“ Ani literatura nezůstala Botiči nic dlužná; nejdelšímu pražskému potoku vzdal hold český učitel, básník a prozaik František Křelina[2] textem Na březích Botiče (1948). Byl to poslední román, který napsal před svým zatčením a uvězněním na základě zkonstruovaného procesu v roce 1951. Botiči se věnoval i známý autor pověstí Václav Cibula. V Nových pražských pověstech píše, že také název Vršovice přímo souvisí s Botičem, protože na potoce tu měli místní rybáři své vrše, do kterých chytali ryby, a později podle nich pojmenovali i svoji část města.

Jedna z pověstí uvádí, že Botič býval neobyčejně rybnatý a zdejší ryby byly mnohem chutnější než z Vltavy, která byla už tenkrát značně znečištěná. A tak se k Botiči občas vydal na ryby i vyšehradský děkan s kanovníkem. Chytali prý tenkrát štiky a okouny, když je přepadli lidé z Nového Města a hnali je až zpátky na Vyšehrad. Bylo z toho mnoho povyku, každá strana tvrdila svoje a obhajovala právo na botičský revír. Rozepře se dlouho protahovala a musel ji ukončit až soud, který rozhodl, že Botič spadá pod Vyšehradskou kapitulu.