divizní generál v. v. Jindřich Bejl

Deník legionáře

NAKLADATELSTVÍ PLOT

PRAHA, 2018

Copyright © Jindřich Bejl, dědicové, 2018

Photos © Jindřich Bejl, dědicové, 2018

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2018

ISBN 978-80-7428-192-1 (tisk)

ISBN 978-80-7428-496-0 (epub)

Úvodem

Než jsem začal psát svůj deník, byl jsem na Ostaši u Police nad Metují lesním adjunktem. Lesy patřily řádu benediktinů. Platu bylo málo, ale zato více svobody, a byl jsem celkem spokojen se svým životem i vyhlídkami do budoucnosti. Život se mi zdál prostým, jednoduchým. Obsahoval klid a mír na fořtovně, který byl dán lesem a přírodou samými, a vyřazoval se tím již sám z běžného shonu. Celý můj budoucí život zdál se mi, že leží jako na dlani bez nějakých nepředvídaných vzruchů vybočujících z normálního života, s rodinou na fořtovně, obdobně jako u druhých lesníků, jen s těmi drobnými radostmi a starostmi mně známého a uzavřeného okruhu lesnického života.

Jako voják byl jsem kadetem v záloze u 11. pěšího pluku v Písku a bylo mi 23 let. Vojna mi byla vždy od srdce protivnou a zdála se mi něčím naprosto zbytečným. Nevěřil jsem v možnost nějaké války a stát se důstojníkem v záloze jsem považoval jen za výhodu civilního života; mělo to výhodu jednoroční vojenské služby namísto tří let, a také se to vyplatilo snadnější službou. Ani mi na mysl nepřipadlo, že čeští lidé budou jednou přinuceni dát se zabíjet pro zájmy, které jsou jejich srdcím cizí, a že sarajevský atentát bude podnětem, který mne, jako miliony jiných, přinutí obléknout vojenský kabát právě pro tyto zájmy, a změní do základů běh mého života.

Když k nám došla zpráva o atentátu, nepovažoval jsem to za důvod k válce – tak jsem uvažoval – vždyť rakouských arciknížat, která by se ráda stala následníkem trůnu, je dost, a válka není přece nikomu potřebná! A ten malý srbský národ, který tak hrdinně bojoval proti Turkům a potom i proti Bulharům v balkánských válkách ještě nedávno a který je vyčerpán, nemůže přece za několik horkokrevných hlav, které atentát provedly! A poněvadž jsem světovou politiku nesledoval, ale žil životem člověka velmi blízkého přírodě, životem klidu a míru myslivny, neuvažoval jsem proto o nějaké možnosti války. Proto události, které po sarajevském atentátu následovaly s bleskovou rychlostí za sebou, připadaly mi jako divoké vody protrhnuvší hráz, které mne, mé věrné přátele Vaška Táslerovic a Štěpána Birků, sta známých z Policka, tisíce a miliony odjinud strhly s sebou do víru bahna a ukrutenství, i když žádnému z nás se do války nechtělo, riskovat život za něco, co je našim srdcím cizí.

1914

V rakouské armádě

25. VII. byla sobota, horký letní den plný slunce. U nás na horách začínaly žně, na polích stály panáky žita ve vyrovnaných řadách. Šel jsem odpoledne do České Metuje na nádraží naproti MUDr. Přikrylovi z Brna, který měl odpoledním vlakem přijet k nám do fořtovny na návštěvu; jeho desetiletá dceruška Miládka byla u nás na letním bytě. Třebaže na nádraží bylo asi přes půl hodiny cesty, musel jsem ji vzít s sebou, aby uvítala tatínka. Cesta šla lesem, vzduch voněl jehličím, na pasece zrály maliny a ještě pozdní jahody, vrbinka posílala své chmýří vzduchem po pasece a všechno se radovalo a zářilo v sálajících paprscích slunce. Bylo nám horko, a poněvadž jsme s tím počítali a měli dost času, zašli jsme se vykoupat do Metujky. Čistá, chladná, vroubená olšovím nás osvěžila a na nádraží to byl jen kousek. Ještě jsme na příjezd vlaku museli čekat. Pan přednosta stanice, když mne uviděl, ptal se, co tomu „ultimatu“, které dalo Rakousko Srbsku, říkám? Byl to náš dobrý známý, který s námi chodíval na hony, šprýmař a veselý člověk. O nějakém ultimatu jsem nic nevěděl, a proto jsem myslel, že žertuje. My na Ostaši odebírali jen nedělní noviny, a ty ještě nedošly. Opakoval mi s vážnou tváří, že Rakousko-Uhersko dalo Srbsku ultimatum, a dnes do 6 hodin večer má být buď přijato, nebo bude válka. Překvapilo mne to opravdu! Když pak přijel MUDr. Přikryl, potvrdil to rovněž, ale doufal, že snad Srbsko ultimatum přijme, když je tak oslabeno po předešlých válkách. – Když jsme se vraceli z nádraží, půvab cesty na mne již tak nepůsobil, i když slunce a příroda kolem se nezměnily. Hlavou se honily myšlénky a obavy. Bude válka? Budu povolán? Budu muset opustit ten nádherný les, ten náš klid na Ostaši? Ty naše drobné starosti a radosti? Co bude? Je to jako by z čista jasna uhodil blesk, nemilosrdný, vše ničící. Mluvili jsme o tom pak při večeři; snad přece válka nebude!

26. VII. jako obvykle každou neděli šel jsem do Police zpívat na kůr při „velké“ mši. Náš regenschori Frant. Veselý mi dával ve zpěvu hodiny a já zpíval rád podle not. Neklidně jsem v noci spal, a třebaže bylo slunečno, měl jsem náladu velmi stísněnou, když jsem z myslivny vycházel. Jak to dopadne? U „Anděla strážce“ nad bukovickým mlýnem jsem se zastavil, a ten starý pomník klečícího Krista před andělem s kalichem, oba prostě a v životní velikosti z kamene vytesaní, na mne zapůsobili tak, že jsem chvíli před nimi postál; jindy jsem to nedělal. Sešel jsem pak ze stráně k bukovickému mlýnu a tam visela vyhláška o mobilizaci! Četl jsem ji velmi pozorně. Částečná mobilizace! Na mne se nevztahovala, ale na mé přátele, mého bratra Karla a švagra Jarku ano. Uváděla mne v duševní zmatek. Na jedné straně jsem byl rád, že rukovat nemusím, ale na druhé jsem se za tuto svoji radost styděl, když můj ženatý bratr a také švagr i moji kamarádi budou muset nastoupit. – V Polici bylo rušno. Lidé z okolních vesnic postávali v hloučcích, každý mluvil o válce a kdo všechno musí rukovat. V kostele mne ani zpěv neuklidnil. Po mši jsem navštívil své přátele Vaška Táslerovic a Štěpána Birků v jejich obchodech. Oba jsou zdrceni, oba musí rukovat, pojedou zítra odpoledne. Dali jsme si sraz na rozloučenou večer u „Hvězdy“ na náměstí. Zašel jsem pak k rodičům ženy mého bratra Karla, zda jej tam nezastihnu; byl tam i s Mářou; musí také rukovat, třebaže je učitelem. Na nás všechny padá sklíčenost a já, který zatím rukovat nemusím, se sám před sebou za to stydím, i když si říkám, že také povolání dostanu, třebaže patřím k jinému armádnímu sboru. Zašel jsem pak ještě k sestře Hedvice, u níž jsem musel zůstat na oběd, a poslouchat rady švagra Frantíka, který rukovat nemusí: dostanu-li povolání, tak abych do bratrů Srbů nestřílel. To je přece samozřejmé! Po obědě jsem zašel opět na Ostaš, jestli snad již do myslivny pro mne něco nepřišlo. Nebylo tam nic, ale přesto jsem si složil svoje věci a šel dolů do Žďáru k sestře Žofii a sestře Andule, jejíž muž musí také rukovat – a mají tři děti! Je to situace k zoufání! Z čeho budou všichni živi? A takových jsou tisíce! Ta mobilizace převrátila všechno vzhůru nohama, béře živitele rodinám, trhá staré svazky a rodí jen zmatek a nářek. Proto také večer, když jsme se s Vašíčkem a Štěpánem ve „Hvězdě“ sešli, byla naše nálada pod psa. Jenom jsme se těšili, že to snad dlouho nepotrvá, když je jen částečná mobilizace. Měl jsem třetí pivo, když přišel listonoš a hledal mne. Nesl mi svolávací lístek; musím tedy také. Najednou mi bylo všechno jedno, nebyl jsem nijak překvapen, proud mne strhl s sebou. Snad to dobře skončí a ani nikam nedojedem a bude konec! Tak jsme se utěšovali. Jen Venouška nemohu přivést na jiné myšlénky; je stále smutný, a tak se také loučíme a slibujeme si, že si budeme psát. Nic jiného nám nezbývá. Udělali jsme si křížek na čelo a stiskli si ruce. Kdy se asi opět uvidíme? Všechnu dosavadní jistotu opouštíme, všechno, s čím jsme srostli; a co nás čeká? – Na druhý den 27. 7. jsem ve fořtovně sbalil svoje věci, rozloučil jsem se ve své adjunktské světnici s milým klavírem a houslemi, pohladil je se steskem v srdci, oblékl se do vojenské uniformy, kterou jsem jako kadet musel mít vlastní, a šel dát „sbohem“ panu lesnímu a jeho rodině a také Miládce a MUDr. Přikrylovi. Bylo mi divně u srdce; paní Fořtová plakala, děti po ní také a pan fořt mne zbytečně utěšoval, že to brzy skončí a budu zase mezi nimi, a šel mne kus cesty vyprovodit ku Žďáru. Tam jsem nechal kufřík u sestry Žofie a šel do Police naposled se rozloučit se sestrou Hedvikou a její rodinou, a vrátil se pak do Žďáru rozloučit se se sestrami Žofií a Andulou a jejich rodinami. Obě plakaly, i jejich děti, a šly mne vyprovázet. Švagr Eda šel až na zastávku Maršov, z které jsem odjížděl. Mám je všechny tak rád! Kdy se zase uvidíme? Bude to brzy? Nebo kdy? Na zastávce bylo nás hodně narukujících a samé smutné tváře a slzy, plné naděje, obav i víry. Přijel vlak od Broumova plný rukujících Němců z pohraničí. Řvali a zpívali a bylo jich dost opilých. Na jednom vagoně byl nápis „Nieder mit Serbien!“ Bando! Na tak malý národ si troufáte! Rozloučil jsem se rychle se švagrem a vlak se hnul. Mával jsem z okna až do zatáčky a loučil se v duchu s celým svým rodným krajem, který kolem míjel; myšlénky na víc nestačily. – Vědomí se vzpírá věřit skutečnosti, i když ji spolukoná. Nechce se mi pořád věřit, že by přece došlo k válce, i když je mobilizace! Co přinese příští den? Příští týden? Spolucestující Češi povětšině mlčí; jen Němci mají radost, nechápu, z čeho. Náš český národ je zaražen, ochromen, ale má zaťaté pěsti. Válka s malým bratrským Srbskem, které jsme tak obdivovali v jeho válce s Tureckem, a kde bylo mnoho našich dobrovolců a jemuž jsme vroucně přáli vítězství, je proti našemu přesvědčení, a nyní máme jít proti němu? Nad krajem se snáší tma, neutěšené myšlénky bloudí hlavou do rytmu kol, nastává noc, jaké bude jitro?

29. VII. Přijíždím do Písku ku kádru 11. pěšího pluku, jehož jsem příslušník, a začal jsem si psát svůj deník.

1. VIII. Chodíme nyní denně na cvičiště a také na střelnici na ostrou střelbu a činíme přípravy k odjezdu na frontu. Naše naděje, že snad k válce nedojde, se hroutí; Rusko dalo Rakousku ultimatum a vypovědělo mu válku. Jsme již připravení k odjezdu, a od dneška od rána máme „maršbereitschaft“, nesmíme z kasáren. Pro změnu byla dnes na náměstí v Písku slavnostní mše polní a při ní byla obnovena přísaha vojáků. Můžeme každou chvíli očekávat rozkaz k odjezdu na frontu, ale kam? Proti Srbsku, nebo proti Rusku? – Jaká šťastná náhoda! Vůbec jsem to nemohl tušit! Při polní mši jsem náhodou mezi přihlížejícími zahlédl Anny, jak mi dává znamení! Odjela z Police na školní prázdniny a byla zde na návštěvu! Můj ideál vzdělané ženy. Proto, i když byl zákaz vzdálení se z kasáren, odešel jsem večer a koupil kytici růží. Čekala mne. I když je čas vymezený, je toho tolik co říct! Člověk za těch okolností se stává snad i malomyslným. Vichr zatřásl celými národy a rozházel nám naše domečky, které jsme si stavěli, nebo již postavili a nelítostně, bez účasti hází naše osudy do neznáma, trhá a kácí vše, co bylo dosud naším jasným zítřkem s jeho tužbami a nadějemi. Je to vůle boží, jak říkal kněz při polní mši? To přeci Bůh dobra a spravedlnosti nemůže chtít!

2. VIII. Čekali jsme do rána jako včera na rozkaz k odjezdu. To čekání deprimuje, leze na nervy. Nejraděj by člověk byl již z té nejistoty venku. V 11 hodin přišla zpráva, že večer odjedeme, a také jsme hned dostali jídlo, vyfasovali chléb, konzervy a cigarety na cestu a ve 2 hodiny odpoledne jsme odcházeli na nádraží. V ulicích stálo plno lidí, ženy z města, z venkova, ustarané, uplakané, některé šly vedle svých mužů a vojenská hudba hrála do pochodu. Tak tedy jdeme do války! Jak ta hudba divně zněla. Na nádraží jsme čekali do 4. hodiny odpoledne, než nám přistavili vlak. Nastalo vagonování do dobytčích vagonů. Moje četa dostala jeden vůz a chlapci jsou namačkáni. Kompanie vyfasovala též ostré náboje a stavěl jsem tam od své čety stráž. Vojáci byli povětšině zamlklí, jen někteří se trochu napili na kuráž a dívali se na ten celý kolotoč veseleji, jiní nezapomněli na karty a pro ohlušení mysli hráli „mariáš“. Bylo asi po 5. hodině, když náš vlak za doprovodu plukovní hudby vyjížděl ze stanice. Volání na rozloučenou a nářek mísily se s hudbou, a i když již nebylo nic slyšet, jen rachot odjíždějících vagonů, z dálky dosud mávaly bílé kapesníky na rozloučenou. Anny nepřišla; snad nemohla. Nebo to byl včera jen soucit s třiadvacetiletým chlapcem odjíždějícím do války a předstírání něčeho, co snad ani není? Bolí mne to. – V některých vagonech zpívají naši čeští vojáci naše smutné písně, v jiných mlčí, v jiných zase Němci zpívají jejich „Wann ich kumm, wann i‘kumm, wann i‘wieder wiederkumm, bleibt ich dann mei‘Schatz bei dir“ a je to stejně smutné, i když chtějí být veselými. Kuchaři u polních kuchyní na platformách vagonů si udělali kapelu z harmoniky a pokliček a vojín Spurný, jinak z Košíř nebo ze Žižkova, si ze všeho dělá pravou „pepíckou“ legraci.

3. VIII. Jsme v Rakousích. Buď sbohem naše česká země, ale na shledanou! Dozvídáme se, že Německo vypovědělo Rusku válku, a Francie mobilizuje; Švýcary, Belgie a Nizozemí zůstávají neutrální. Tak se válečný požár rozšiřuje. Co z toho vzejde? Dozvídáme se také, že u Tullnu byl učiněn pokus o vyhození železničního mostu! Na všech stanicích, jimiž projíždíme, jsou květiny, nápisy proti Srbsku a Rusku a vojákům rozdávají Rakušanky cigarety, čokoládu, usmívají se na ně, mávají šátečky. Největší bengál byl ve Vídni. Obsypávaly nás kvítím, strkaly nám je do knoflíkových dírek, rozdávaly cukrovinky, cigarety a také obrázky s truchlícím mocnářem, rozdávaly ovoce a div nás nelíbaly! Dělají to u každého transportu? Je to opravdové nadšení pro válku? Cožpak jejich tátové, synové a bratři neodjíždějí? Až se tomu všemu člověk diví. Vždyť válka není přece žádná legrace! Večer jsme dojeli do Prešpurku; nikdo nesmí z vagonů. Je zde již slyšet jen maďarštinu, ale jeden výhybkář, s nímž jsem za mojí služby mluvil, odpovídal mi rád slovensky. Tak přece jsou tu ještě Slováci! Jak trpký je jejich úděl – a takový by nám chtěli připravit Němci! Tót nem ember – Slovák není člověk. Ničemové! Chtí vás pomaďarčit a jak dlouho se tomu budete moci bránit? Uhasne u vás i vaše církevní čeština? Vždyť ani v kostele vás nešetřili a důstojného Hlinku zavřeli, protože právě obhajoval tuto řeč, která vás drží nad vodou, když vám školy zavřeli.

5. VIII. Jedeme stále na jih, na Slavonii. Kraj ubíhá kolem trati jednotvárně. Je to rozlehlá rovina, lány kukuřice, tabáková pole, přerušená občas hustým stromovím, a v něm vesnice nebo dvůr. Kraj je úrodný, ale rozvláčný jako ta cikánská hudba. Jak překrásný je proti tomu náš rodný kraj! I když je skoupější na úrodu, jak štědře nám to oplácí svými půvaby!

6. VIII. Ráno jsme dojeli do stanice Županja a dostali rozkaz k vyvagonování. Tak tady naše cestování vlakem končí! Každý z nás náhle pocítil, že teď jde již opravdu blíž k neznámému. Batalion se sestavil do pochodové kolony a nastoupili jsme pochod k řece Sávě. Došli jsme k ní asi v 10 hodin dopoledne a na jejím břehu byl nařízen odpočinek. Slunce pražilo, bylo vedro, a proto nám bylo po četách dovoleno se jít do řeky vykoupat. Plavky jsme ovšem ve výstroji neměli, ale šlo to překrásně i bez nich. Každý velitel čety musel jen dát pozor, aby se nikdo neutopil. Polní kuchyně uvařily oběd a pak jsme každý psali domů svým milým lístky polní pošty, kouřili a bavili se, až přišel rozkaz připravit se k naloďování. – O sedmé večer nastalo naloďování na dlouhou, velkou bárku, na kterou se vešel celý náš batalion. Bylo nás asi 1200 mužů a 140 koní. K řece jsme došli rychle, byli včas připraveni, ale naloďování samo trvalo dlouho; koně a muly od kulometů dělali potíže, takže až po desáté hodině večer jsme odpluli po řece dolů. Byl nádherný večer plný hvězd, které tak lidně zářily, jako když jsem je dříve doma pozoroval při čekání na pasece. Seděl jsem na podlaze a byli jsme hodně namačkáni. Břehy pomalu míjely kolem nás, bylo ticho, jen psi někde v dálce štěkali. Míjeli jsme nějakou osadu s mešitou, jejíž věž se ostře rýsovala proti nebi, propluli pod nějakým mostem, míjeli protijedoucí lodi a my sami jsme celkem mlčeli, klímali chvílemi, ale spát se nedalo. Ve 3 hodiny ráno se blížíme k Janině, kde máme být vyloděni. Tak teď to již opravdu jde do živého! Jsem neklidný, nejistý a padá na mne podivný pocit, jako by již všemu mělo být konec.

7. VIII. Po vylodění v Jameně jsme posnídali erární kávu s komisárkem a pak nastoupili pochod do Bijeljiny. – Bijeljina je menší venkovské bosenské město. Prošli jsme jím, bylo plné vojska a nějakých štábů, snad divize, a pochodovali ještě asi čtvrt hodiny za město k cihelně a „Suljen khánu“, kde jsme při silnici v kukuřičném poli zřídili tábor. Kukuřici jsme museli posekat a použili k tomu také naše šavle, k tomu se jedině hodily, postavili stany, pro každou četu zřídili latrinu a kolem tábora postavili stráže. Když jsme tu kukuřici sekali, bylo mi jí líto; co se ten sedlák, kterému patřila, s ní asi namořil, a teď, když mu vyrostla a měla se pomalu sklízet, přijdou vojáci, posekají to a rozdupou. Pití vody je tu zakázáno; musíme ji brát jen z určitých studní a převařovat ji. My pijem černou kávu. Z tábora je již v dálce vidět hory „nepřátelské“ země – Srbska; modrají se a zdají se být klidné.

8. VIII. Ráno byl od batalionu nařízen výcvik kompanie. Prolézali jsme kukuřici a ztráceli se v ní; je v ní opravdu těžká orientace. Stěží jsem udržel četu ve směru, a to jen díky vysokému topolu, který jsem jim dal za směr a který bylo občas vidět; tak jsme se přece sešli. Odpoledne jsme stavěli polní stráže k ochraně tábora. K večeru se dalo do deště, a třeba netrval dlouho, bylo z toho bláta, že se v něm čvachtala i naše nálada.

10. VIII. Včera dopoledne jsme odpochodovali na polní mši do Bijeljiny. Udělali jsme si alespoň výlet, který trval přes poledne, a odpoledne jsem tam viděl první opravdické raněné: dva hejtmani, jeden četař a jeden fraitr od 73. pěšího pluku; jen jednoho nesli na nosítkách, druzí šli ovázaní. Při odpočinku sestavili chlapci od kompanie osmičlenný pěvecký sbor a zpívali čtyřhlasně naše národní písně. Byli sezpívaní a sklidili hojný potlesk. – Nikdo mi z domu nepíše, třebaže jsem již 14 dní z domova a já jim často píši. Jinak sedíme v táboře v očekávání, že každou chvíli může přijít rozkaz k odchodu. Je to takový neklid, a je mi smutno, velmi smutno. Cítím se tak osamocen a sám sebe nechápu. Se svými kamarády od kompanie jsem ještě nesrostl, a to jejich vzájemné chování nezdá se mi dosti upřímné; neměli jsme dosud příležitost, abychom blíže srostli. Proto jsou ty naše rozhovory málo srdečné a vlastní opuštěnost tím více tíží. Kde jest asi Karel? Kde Štěpán, kde Venoušek? – Večer došly zprávy o vítězstvích Němců v ruském Polsku a ve Francii. V Praze prý je nad tím nadšení a Češi s Němci to společně oslavují. Nechce se mi to věřit.

11. VIII. V půl páté jsme vypochodovali, kam, to jsme nevěděli. Táhli jsme skrze Bijeljinu k řece Drině. Nedošli jsme však k ní, ale byl nařízen odpočinek v blízkém háji u silnice. Byl tam již náš 1. batalion a já se zde uviděl zase s Gustíkem Köslem! Byl jsem tomu tak upřímně rád! Četl mi dopis, který dostal zde od své dívky a měli jsme si hodně co povídat. Pookřál jsem; vždycky jsme si spolu rozuměli a lnul jsem k němu jako k bratru. Proto zase rozloučení bolelo, když jejich batalion odcházel. – Jak jsem se pak v noci dozvěděl, byla 1. kompanie, u které byl, již v palbě jako předvoj. Snad se z toho dobře dostane; Srbové prý špatně střílejí. Po jeho odchodu jsem dostal konečně také poštu, psaní od sestry Žofie! Jak jsem se zaradoval! Mají mne rádi, nezapomněli na mne, necítím se již tak opuštěn. V dálce houkají děla, ale mé srdce je nevnímá, je plné hřejivého pocitu.

12. VIII. Ráno namísto budíčku, nebo jako budíček, se ozvala střelba z pušek a děl za Drinou. O osmé hodině vydali jsme se také my na cestu k Drině. Cestou jsme potkávali první raněné se zakrvácenými obvazy, na nosítkách i pěšky. Silnice byla přeplněna vojskem. Krátce po poledni jsme došli k pontonovému mostu. Drina je zde velmi prudká a bystrá řeka, dosti široká a její voda je namodralá. Když jsem byl asi uprostřed mostu se svou četou, počal jeden důstojník od kolony, která byla před námi na mostě, z pušky střílet na rychle se blížící po vodě malou černou krabičku. Zazněly výkřiky: „plovoucí bomba!“, „vyhodí most a utopíme se!“ Nastala tlačenice kupředu, dozadu, most se povážlivě kýval a já stál uprostřed. Na štěstí se most neroztrhnul, černá krabička připlula blíže a ukázalo se, že je to převrácený šálek na jídlo! Zato za mostem, jak jsme přecházeli, začaly nad námi praskat šrapnely. Slyšeli jsme to prvně v životě a je to podivný pocit; padá to za ohlušujících rozprasků a nemůžeš se proti tomu bránit. Oberstlajtnant Haluzka na koni s vytasenou šavlí nařídil: „Batalion švarmlinie!“ Rozběhli jsme se podél břehu a zalehli s podivným pocitem nejistoty do písčité hlíny. Šrapnely praskaly častěji a my dostali rozkaz postoupit vpřed. Táhli jsme skrze kukuřici, kolem nás i nad námi hvízdaly kuličky a nikdo nevěděl, odkud. Na obličejích vojáků, co šli blízko mne, byl vepsán strach, a v tom zmatku, kde nikdo nepřítele neviděl, počali někteří vojáci bez rozkazu sami střílet. Zepředu se najednou objevil v kukuřici nadporučík od 73. pluku raněný do nohy a křičí „Feuer einstellen!“, že prý vpředu před námi je 73. pluk. Nastal pokřik zastavit palbu, že střílíme do vlastních; byla to bezradnost a bezhlavost lidí i velení. Zakrátko jsme se dostali do hustého háje a k druhému rameni Driny, které bylo celkem klidné a mělké a na břehu jsme zastavili. Rozkazy jsme neměli žádné, tak jsme rozptýleně na břehu zalehli a čekali, kryti stromovím. Na druhém břehu ramene jsou prý ještě Srbové. Nikoho jsem však neviděl, a jen občas hvízdla kulička, ale z kterého směru, se zjistit nedalo. Najednou přiharcoval za námi na koni důstojník od štábu a s německým výkřikem „Za císaře a vlast!“ vytasil šavli a skočil na koni do vody, která zde byla mělká a kterou jsme také vzápětí my přebrodili. Štábní důstojník zmizel; přišel si jen vykřiknout, aby mohl být zadán na vyznamenání a případně být vymalován na historickém obraze, jak se činil „za císaře pána“.

14. VIII. Vzbuzeni o 4. hodině, hladoví a bez jakéhokoliv zájmu o výsledek toho, co podnikáme, připravovali jsme se k útoku na kopec jižně od Lešnice, odkud na nás včera střílelo srbské dělostřelectvo. Bylo nám to lhostejné, jestli se tam dostanem. Postupovali jsme nejdřív kolem vysokého lesa, přes ploty oddělující jednotlivá pole kukuřicí, v níž jsme se ztráceli. Náhle jsme z ní vyšli na okraj dlouhého a dosti širokého prázdného pole a na jeho okraji jsme se uspořádali k dalšímu postupu. Při našem vyražení přes pole zahájili Srbové prudkou palbu z pušek, která zle řádila, a zarazili náš postup. Stříleli jsme také, ale nazdařbůh, protože jsme žádné cíle neviděli. Většina vojáků zaházela za postupu polní lopatky (i část nábojů) jako zbytečnou přítěž, a teď jim scházely; nebylo možné se zakopat. Palba a ztráty se staly nesnesitelné, a proto nezbývalo než celé pole co nejrychleji přeběhnout. Za polem byla ještě železniční trať a na ní jsme měli největší ztráty od někde bočně umístěného srbského kulometu, který celou trať ostřeloval. Když jsem se s mými lidmi dostal za trať k lesu, zjistil jsem, že mi zbylo půl čety. Ostatní buď padli, nebo byli raněni. Při útoku padl také Oberstlajtnant Haluzka, velitel batalionu, který na koni chtěl vojáky strhnout k postupu, když na poli byli zastaveni. – Srbové zatím ustoupili a v přírodě byl zase podivný klid; jenom v mém srdci bylo nějak divně. Jak blízko byla smrt a jak snadno mohly zhasnout všechny mé životní touhy a naděje. A stalo by se něco? Nic!?? Odpoledne jsme pak dostali rozkaz odpochodovat na Slatinu. Kolem silnice, kudy jsme pochodovali, hořela ještě stavení. U silnice ležely mrtvoly srbských civilistů, utlučených nebo zastřelených; prý stříleli do pochodujících vojsk. Táhli jsme v dlouhé koloně po silnici, když tu se stromu na návrší asi 500 m od silnice počal jeden muž střílet do kolony. Proč nestřílel ze země? Byla to přece jeho jistá smrt, neboť jeho silueta se na stromě jasně odrážela proti nebi; ale střílel, dokud sám nebyl sestřelen! – A 1. náš batalion prý zabil šest žen! To je potom ta naše kultura! Malé Srbsko se brání, jak může, proti vetřelcům a rakouský obr s německými „nositeli kultury“ se takto mstí, takto válčí! V noci jsme dorazili ku Slatině a já stavěl u tábora polní stráže. Nablízku tábořili před námi chebští Němci od 73. pěšího pluku. K půlnoci se strhla střelba. Proč? To nikdo nedovedl udat, když jsem stráže kontroloval. Třiasedmdesátníci stříleli do našich, a naši do nich. Než byla palba zastavena a věc se vysvětlila, bylo v táboře několik raněných, kam střely dolétaly a působily paniku. Nedovedu dobře pochopit, že se vojáci ve tmě tak bojí; snad proto, že jsou rozšiřovány pověsti, že Srbové zajaté mučí, vypichují jim oči a uřezávají uši? Já tomu nevěřím; spíš to má odradit, aby se nikdo dobrovolně nevzdával.

15. VIII. Spal jsem málo, neboť ráno jsme nastoupili pochod ze Slatiny přes Jažintu k Milině. V Jadranské Lešnici vylupovali Maďaři právě hospodu. Měli jsme zde odpočinek. Bylo tu mnoho vojáků opilých od slivovice a jiných lihovin a ve sklepě hospody zůstali prý dva maďarští vojáci ležet v úplném bězvědomí, otráveni alkoholem. Vyrazili u sudů zátku a pili přímo ze sudu a ve slivovici se mohlo brouzdat. Jiní si to nabírali do jídelních šálků a pili to, hovada! A v rozkaze bylo, že se nesmí rabovat! Proto hlídky od našeho pluku tomu udělaly brzy konec. – Naše kompanie odpočívala v blízkosti školy, která byla vyrabována od pluků před námi. Na popud chlapců od mé čety šel jsem se tam ze zvědavosti podívat. V bytě učitele bylo všechno zpřevraceno, rozházeno po podlaze, zašlapáno, zničeno. A na stěně zůstaly viset dva barevné pohledy na Prahu! Jistě asi v Praze studoval, jako mnoho Srbů, chodil ku „Flekovům“ na pivečko a měl naši českou Prahu rád, jako my měli rádi tu jejich veselost a bratrskou družnost. A teď jsem se hanbil do hloubi duše za barbarství, které tu bylo provedeno a na které doplatil člověk, který nás Čechy měl rád!

16. VIII. Ještě za tmy, asi ve tři hodiny, jsme odpochodovali na Milinu. – V noci na 17. VIII. zapálili Srbové stoh slámy mezi naší a jejich linií z obavy před naším nočním útokem; na ten byla ale naše kompačka příliš slabá. K ránu pak provedli sami přepad našeho postavení, ale nezdařil se jim. Přesto však způsobili velký zmatek a já dostal rozkaz chránit se svou četou bojové trény v nedalekém údolí. Dopoledne jsem však byl znovu odvolán ke kompanii, abych prodloužil křídlo při útoku na vrcholek Velké Glavy. Hejtman Wenzl, který při útoku vyšel na nekryté pole, byl raněn a padl. Viděl jsem, jak kuličky kolem něho rozsekávají hlínu, a bylo mi ho líto, byl jinak hodný člověk, a protože jsem se styděl tam někoho poslat, vyskočil jsem sám a rychle jej stáhl do bezpečí za kamennou zeď. Kuličky kolem mne hvízdaly, ale žádná mne nezasáhla, ačkoli hejtman dostal ještě jednu do nohy. Poslal jsem pak pro sanitární hlídku, která i když s obtížemi, jej odnesla na obvaziště. Odpoledne jsme pak provedli bočný bodákový útok na srbský kulomet dobře ukrytý v šancích a Srbové vrcholek vyklidili, aniž nás vyčkali. Mohl jsem být přitom jedním z nich zabit, viděl jsem, jak na mne míří, ale zranil jsem ho dřív a on s druhými utekl.

18. VIII. K večeru se spustil prudký liják provázený bouří a vichrem a naše s bídou zřízené úkryty to zaplavilo, takže jsme leželi ve vodě. Museli jsme se tlačit k zemi, protože srbské dělostřelectvo si nás vzalo na mušku. Velitel 2. čety, můj kamarád kadet Nettl, byl při tom raněn; úlomek šrapnelu mu roztříštil nohu pod kolenem. Třebaže jsme spolu nijak nesrostli, bylo mi ho líto. Byl však přes své zranění dobré mysli; byl asi rád, že z těch bojů vyvázl poměrně dobře a zůstane již doma. Jeden po druhém odchází, já tu zbývám sám a válka teprve začala; ze své čety mám zbytky.

19. VIII. Ráno měl být zbytek naší kompanie vyslán na vrchy Cer – Planiny s úkolem provést útok do boku srbskému vojsku, které po hřebenu zatlačilo jednotky 11. a 73. pěš. pluků, a dostalo se tak úplně do boku celému diviznímu dělostřelectvu, divizním trénům a polní nemocnici. My ubohé zbytky to nyní máme zachránit! Než jsme se však vůbec dostali k uspořádání nařizovaného útoku, přišel rozkaz, že na hřbetech, kde jsme měli dosud naše postavení, máme chránit a zajišťovat ústup celé divize. Nebyl to ústup, ale panický útěk zbytků divize! Zůstali jsme ve svých postaveních na místě až do večera. Srbové na nás neútočili; asi nečekali, že slavná rakousko-uherská armáda tak brzy uteče. Divize nechala na místě 36 děl, trény, polní lazaret, sklady, a dělostřelci i vozkové-tréňáci odjížděli na vypřáhnutých koních a nechali vše, kde co stálo. Když jsme se také my večer vraceli kolem opuštěných trénů, nabrali jsme si tam uherský salám, cukr, suchary, sladké, cigaretový tabák, každý, co kdo chtěl, byly toho tam plné bedny. Pochodovali jsme, vlastně utíkali celou noc do Lešnice ve velkém nepořádku. Náš 11. pěší pluk má prý oficiálně 200 mrtvých a 700 raněných. Proč tak lžou?

20. VIII. Večer jsem měl rozmluvu s novým nadřízeným kompanie nadporučíkem Ašerlem o bezhlavém vedení, na které doplácí tisíce občanů svými životy, a také o nedostatečné péči o raněné, která má za následek, že mnoho lidí zbytečně zahyne, protože nebyli včas ošetřeni. Z naší kompanie, která měla původně 240 mužů a 6 důstojníků, jsem zbyl jen já a 45 mužů! O neschopnosti a lhostejnosti k vedení bojů svědčí vyprávění hejtmana V., kterému jsem naslouchal a který při bojích na Velké Glavě zašel k velitelství divize s tím, že naše dělostřelectvo střílí do vlastních, a aby přeložili palbu, jeho že neposlechnou. Velitel divize prý řekl, že je to důležité hlášení a aby panu hejtmanovi nalili sklenici vína. Sám žádal o dalekohled, a když se skrz něj podíval, pochvaloval si, jak je Zeissovými skly všechno dobře vidět, ale na rozkazy pro dělostřelectvo zapomněl a hejtman mu to musel znovu připomenout. Jak je to v tom státě všechno prohnilé!

25. VIII. Poslal jsem domů Žofii 350 korun. Za námi je v záloze pod stany 8. kompanie v lesíku. Jeden její voják byl tam dnes zabit přímo do srdce zbloudilou střelou! Proč přímo do srdce? Když se zde skoro nestřílí a my v zákopech chodíme nekrytě a nemáme raněné? Je to osud???

27. VIII. Ráno v půl šesté jsme dostali rozkaz k odchodu ze zákopů zpět do tábora u Janji. Když jsem hlásil příchod, zavolal si mne hejtman David a četl mi dopis od hejtmana Wenzla, ve kterém žádá, abych byl navržen na velkou zlatou medaili za chrabrost za to, že jsem jej zachránil před smrtí. David mi říkal, že mne již zaslal na divizi a byl ke mně neobyčejně laskav. Kašlu na jeho laskavost, když jinak je to hulvát a hrubec. A medaile? Za to, že jsem jednal lidsky?

29. VIII. Včera odpoledne dostala naše kumpačka rozkaz zaujmout pozice na Drině. Odpochodovali jsme ve 4 hodiny odpoledne. Dostali jsme jiný úsek, než jsme byli, a zde nebylo nic připraveno, žádné zákopy, nic, a tak jsme spali jen tak, pod širým nebem. S novým velitelem kompanie akt. poručíkem Ašerlem si dobře rozumíme a kritizujeme nesmyslnost rozkazů některých nadřízených. Dnes od půlpáté jsme pracovali pilně na zřizování zákopů až do poledne, kdy nám přivezli z Janji prima oběd; mužstvo dostalo vepřovou pečeni s knedlíkem a zelím a my z důstojnické jídelny smažený řízek s opékanými brambory. Odpoledne jsme si v zákopech zřizovali kryty na spaní. Samé silné trámy a vysoko hlíny na to, aby byly jisté i před granáty. K večeru jsem šel ke Drině chytat ryby. Je jich tam plno, ale žádná nezabrala. Přesto byl nádherný večer, jen ta uniforma a účel, pro který tu jsme, se sem nehodily. Po mém návratu potěšil mne lístek z domova od starého nadlesního Johna a vytanula mi na mysli naše krásná Ostaš a celý rodný kraj. Jak to tam vypadá? Kdy se tam asi vrátím? V noci nařizoval hejtman David „poplach“, že prý Srbové staví most přes Drinu. Ašerl však na to nereagoval. Také nic nestavěli; museli bychom o tom něco vědět v prvé řadě my. To se jen David tak honí.

31. VIII. Jsme již třetí den na místě a zlepšujeme zákopy a předpolí; kosíme kukuřici a odstraňujeme přebytečné keře. – Naděje na nějaký mír je málo. Stavím polní stráže v noci. Včera jsme na protějším břehu viděli 46 Srbů s lopatami a motykami; asi také staví zákopy. Chodí si zcela otevřeně pro vodu do Driny a my na ně nestřílíme; chodíme tam taky a chceme mít pokoj. Srbové chytli jednu naši hlídku, která přešla přes Drinu, a vrátili ji zpět s tím, aby vícekrát nechodili, nebo že je zastřelí, že oni k nám také nechodí. U vojáků se vzmáhá touha „zdejchnout“ se do týlu. Dnes jsme prořezávali na ostrově v Drině cestičky k snadnějšímu hlídkování; měli jsme k obědu roštěnku, štrúdl a kávu a odpoledne má parta v jednom mrtvém rameni Driny chytala se mnou ryby, ale bezvýsledně; neumíme to, jsou to ryby mazané. Dělal jsem pak pro batalion skicu naší pozice a pak jsme šli s nadporučíkem Ašerlem, jinak kovaným Němcem, k pionýrům na „šanci“ v naší blízkosti na návštěvu. Po návratu jsme seděli a povídali pěkně při kávě a šli pak spokojeně spat. Jako by ani válka nebyla. – Měl jsem zde příležitost mluvit s Gustíkem Köslem; je zdráv a četl mi dopisy od své dívky; utěšuje se jimi a touží, touží a nic by si z toho nedělal, kdyby dostal takové šikovné lehké zranění, na které by mohl domů. To by chtěl ale asi každý, Němce nevyjímaje. Spal jsem společně s Faltinem a Prágrem v jedné chalupě, kde nám usmažili vajíčka k večeři, a debatovali jsme o tom, zda nás nepřemístí na ruskou frontu, kde to prý neklape.

3. IX. Včera jsme v 5 hodin 15 minut odpochodovali z Perin Hanu do Dolna. Snad aby se ve vojsku zvedla nálada, tak při pochodu skrze Bijeljinu byla rozšířena zpráva, že na ruské frontě to jde dobře, že tam bylo vzato 70 000 zajatců. Nám to bylo úplně jedno. Když jsme procházeli městem, bylo daleko klidnější, než když jsem tu byl poprvé. Turci ve svých širokých pantalonech a s turbany na hlavách se tu volně procházeli, a děvčata a děti v malebných krojích se již neskrývaly, ale koukaly po nás. Jedna hezká Turkyně na oslíku dokonce poodhrnula závoj a zamávala mi! Dal bych si říct! Noviny přinesly zprávy o vítězství Rakušanů a Němců a od brigády přišel rozkaz slavit vítězství nad Rusy. Batalion byl shromážděn a hejtman Turner pronesl řeč; vojáci si přitom z toho dělali jundu. – Je dnes krásný večer a ten právě svojí mimořádnou náladovostí, která s naší činností nemá nic společného, si vynutil, že jsme s hejtmanem Turnerem a Jütnerem mluvili o fyzikálních věcech, zákonu tíže, přílivu a odlivu a podobných věcech; jen na to vítězství a na ty zdejší pitomosti jsme nemysleli, i když právě ty jsou nejbližší.

9. IX. Včera ráno jsme ve 3 hodiny vstali, dostali horkou kávu, zabalili naše fidlátka a ve 4 hodiny jsme vyrazili do Velina Sela, kde byl krátký odpočinek; tak jdeme zase do toho, i když se nikomu nechce. V 6 hodin jsme odpochodovali ke Drině. Z dálky nás již vítaly srbské šrapnely a od kompanie to zabilo jednoho vojáka a několik ranilo. Batalion se rozvinul, 6. a 8. setnina v prvním sledu, 5. a naše 7. v druhém sledu a všechny ještě rozvinuty stupňovitě po četách. Za stálého ostřelování dostali jsme se až do blízkosti Driny a srbské šrapnely zle řádily; každou chvilku nám nějaký nad hlavou explodoval a mezi nimi i granáty. Jejich blížící se zvuk bylo zřetelně slyšet, takže jsme si to mohli skoro vypočítat, kam asi spadne. Stejně ale bylo hodně raněných, než jsme se dostali do stromů a vrboví na březích Driny. Palba Srbů se stupňovala a bylo to pravé peklo. Krčili jsme se za stromy a do prohlubní a půjčovali si lopatky ku zlepšení krytů. Když jsme poslali na spojení k 5. a 6. kompanii, tak jsme zjistili, že tam nikdo není, nebo je v té palbě nenašli, a 8. kompanie před námi zmizela v poledne také. Naše setnina zůstávala na místě přes hrozné řádění šrapnelů a granátů. Skrývali jsme se, jak se to dalo. Dostal jsem s četou rozkaz pomáhat odnášet raněné a mrtvé z přední linie na Drině. I. batalion byl již přeplaven na druhém břehu a náš se tam měl přeplavit na pontonech, rovněž až se situace trochu vyjasní. Srbové velmi přesně stříleli do shromaždišť pontonů, přesto se ale vojsko převáželo. Na břehu blízko vody leželi také tři mrtví koně, a raněných i mrtvých vojáků tam bylo k odnášení dost. Na protějším břehu bylo všechno zalesněno a stromy šly až k vodě, jen na menší písčině u břehu bylo obvaziště, odkud v pontonech byli ranění a mrtví převáženi k nám. V lese za řekou zuřila vpředu pruská palba z pušek a v lese se to mnohonásobně rozléhalo a přitom nebylo nikoho vidět. Čekali jsme vždy v krytu na břehu, až ponton s raněnými se přiblíží, a pak s největší rychlostí jsme je vynášeli do bezpečí. Pionýři byli připraveni ku stavbě pontonového mostu, ale Srbové jim to vždy překazili svou šrapnelovou a granátovou palbou, která byla velmi přesná; most se měl stavět až v noci. Odpoledne byla má četa vystřídána a já přešel zase ke kompanii; měl jsem ku podivu jen čtyři raněné. S ohlasem na to, že 8. kompanie před námi nebyla k nalezení, byl do přední linie od naší kumpačky poslán Faltin s 1. četou ku spojení s 73. plukem, který byl na západ od nás. Poněvadž jsem tam situaci znal, šel jsem s ním a zavedl jeho četu do zákopů, v nichž měla být 8. kompanie, a navázali jsme s 73. plukem spojení. Ašerl mi nařídil, abych tam zatím zůstal s nimi, což mi nebylo proti mysli, protože tam byly alespoň zákopy, kde se člověk mohl ukrýt, a viděl přitom na řeku, jestli se něco děje. V tom vrbovém lese vzadu je člověk úplně slepý. Střelba mezitím trochu povolila, ale stejně byla ještě dosti živá. Budova finační stráže, která byla asi 300 metrů od nás na východ na srbském břehu, byla častým terčem granátů a byla úplně rozbitá. Kuličky stále hvízdaly zpředu i ze stran a dělostřelectvo střílelo z obou stran. Jejich blížící se střely bylo slyšet již z dálky: fí-ú-bum, ale na břehu řeky se celkem nic nedělo až na tu přepravu raněných a mrtvých. Jen po vodě plavaly mrtvoly vojáků, ale nikdo si pro ně netroufal. – K večeru byl vojskům přepraveným za řeku nařízen ústup. Při setmění nastalo takové ostřelování zákopů na našem břehu a taková kanonáda, že jsem se sebral ze zákopu a zalezl za silný strom a tam si lehl na houni z mrtvého koně, který ležel nablízku, skryl hlavu mezi kořeny a lhostejný již ke všemu se pokoušel spát. Palba asi za hodinu, snad i dříve, ustala, ale do zákopů jsem se vrátil až při svítání. – Obraz byl strašný. Na protějším břehu pobíhalo na sto lidí volajících o převoz. Z této strany jim však nikdo žádné pontony neposílal. Pionýři si ještě asi netroufali. Poslali jsme hlášení o pomoc. Mezitím než přišla, svlékl se nadporučík Rebenštajgr od našeho pluku, který byl na protější straně Driny, uvázal si uniformu za hlavu a přeplaval na naši stranu. Zde zařídil, aby dva pontony byly z břehu staženy do Driny a převezeny na druhý břeh. Mezitím přišli pionýři, spustili dalších pět pontonů do vody a natáhli lana přes řeku. Takovou paniku, jaká nastala, jsem nikdy neviděl! Lidé na protějším břehu se úplně bezhlavě vrhali do pontonů, věšeli se na ně, a celý ponton převrátili, takže se všichni počali v prudké Drině topit. Nic nepomáhaly rozkazy, lidé byli jako smyslů zbavení, a to se stalo asi u tří pontonů, než lidé sami poznali to bláznění. Podobně se to dělo s lany. Navěšelo se jich na ně tolik, že se dvě přetrhla a všechny vojáky na ně zavěšené to smetlo do dravého, hlubokého proudu, kde utonuli, protože měli na sobě těžkou výstroj. Plavalo tam mnoho mrtvých, vlastní vinou utopených. A do tohoto obrazu hrůzy vstávalo ranní rudé slunce, a jasná modř oblohy nemohla zmírnit tento srdce drásající pohled. Nakonec se přece dostal pořádek do celé přepravy a dělostřelectvo se zase pustilo do sebe a do nás. Když bylo skoro vše přepraveno přes řeku, dostala naše kompanie rozkaz k ústupu od Driny. Na břehu nás vystřídaly jednotky od pionýrů a 73. pěš. pluku. Za ústupu padaly zas mezi nás šrapnely a granáty a půl kompanie se rozuteklo. Pochodovali jsme do Velino Selo. Tam jsme sestavili zase naši kompanii, pokud se utečenci sešli a zaujali pak postavení u mostu u potoka, kde jsme začali budovat zákopy.

10. IX. Naše kompanie měla být přeložena o 1 kilometr blíže k Salaši jako záloha, ale sešlo z toho. Dostali jsme úsek v blízkosti Rače na Drině, a kdo měl polní lopatku, tak šel dělat kryty podle rozkazu brigády ve starých opuštěných zákopech, kde jsme přes bahno museli dělat haťové cesty. Nablízku je podle tabulek na dřevěných křížích pochováno 9 vojáků s nadporučíkem Krečmanem od 11. pěšího pluku. Tak tady skončila životní dráha jednoho velmi bystrého, nadaného a na svoji mužnou krásu dosti hrdého důstojníka pluku; a těch 9? Neznal jsem je, ale jistě na ně doma čekají a touží, aby se zdrávi vrátili. A tady ty kříže jsou koncem nadějí i těch, co leží pod nimi, i těch, co doufají ještě v jejich návrat. Jak je to všechno nelidské! Válka je něco hrozného, a o jejím vypovědění měli by spolurozhodovat lidé, kteří do ní musí. – Odpoledne jsme pokračovali ve zřizování krytů a srbské dělostřelectvo do nás občas pustilo šrapnely i granáty. Jeden granát explodoval přímo v zákopu a zasypal mi vojáka; jenom zadek kalhot mu čouhal z hlíny. Myslel jsem, že ho to zabilo. Po chvilce se však počal hýbat, tak jsem k němu skočil a pomohl mu na nohy. Nic mu nebylo, ale usedavě plakal a slzy mu tekly po tváři a smývaly mu špínu hlíny. „Má ubohá žena, mé ubohé děti!“ pořád opakoval. Strhl jsem ho do zákopu do krytu a tu teprve přišel k sobě a byl radostí bez sebe, že vyvázl bez zranění.

13. IX. Včera ráno jsme se přemístili na jiné tábořiště v blízkosti dosavadního a postavili si stany. Já s Jütnerem jsme si vlezli do blízkého krytu a udělali si tam pohodlí. Pršelo proměnlivě a nálada byla velice stísněná a smutná, protože se čeká nový přechod přes řeku, tentokrát přes Sávu. Večer jsme se dozvěděli, že ne dvě, ale čtyři srbské divize pronikly přes Sávu u Mitrovice na naše území a s Jütnerem, s nímž jsme spolu v krytu spali, jsme uvažovali, jestli to nebude mít vliv na naši nastávající ofensivu. Také Lvov padl znovu, a tak naše slavná armáda dostává co proto; přestáváme věřit v brzký konec války.

14. IX. Asi ve 2 hodiny v noci jsme byli u Rače a hejtman od pionýrů nám ukázal naše umístění v zákopech na břehu Sávy. Naše kompanie zaujímala svá místa po četách. Bylo tma, a protože 9. kompanie se rozmístila z části do našeho úseku a protože byl již čas k vyražení pontonů, stala se moje četa přespočetnou a já s ní musel do zálohy do zadních zákopů, kde byl v blízkosti štáb brigády. Přeprava měla započít na znamení palby z jedné strojní pušky. Když ta pak za svítání zahájila palbu, započala nehorázná palba všech zbraní z naší strany. Střílely strojní pušky, pěší pušky, děla různých ráží a působilo to pekelný rámus. Myslím však, že to nebylo zapotřebí, ze srbské strany se palba neozvala. Když asi po půlhodině palba ustala, šli jsme s nadporučíkem Ašerlem k předním četám na břehu Sávy. Tam zatím pionýři převezli zeměbrance na pontonech na druhý břeh a jiní začali stavět most. Zatím jednotky převezené na Parašnicu – tak se ten protější břeh jmenoval – postupovali vpřed. Vidět je nebylo, protože je vše zalesněno. Vytahovali jsme ze Sávy plovoucí po ní utopené ještě z bojů 9. září a předávali je skupině, u níž byl polní kurát, k pohřbení. Zjistili jejich totožnost podle legitimačního lístku a položili je po čtyřech do vykopané jámy, zahrabali je, a tím byla celá věc skončena. Nevím, proč tohle na mne tak hrůzně působí. Je člověk na světě opravdu taková nicka jako veš? – Seděli jsme pak po celé odpoledne v zákopech na břehu a mrzli, protože bylo chladno. Asi v 5 hodin přišel rozkaz, aby naše a 6. kompanie se přesunuly do Antonič-Stanu (jen asi půl hodiny), když přišel rozkaz k odchodu, daný na podnět nadpor. Lavriče od brigády, který to prý udělal proto, že nedostal u naší kompanie menáž; nemohli jsme mu ji dát, protože již byla snědená. Pochodovali jsme k Sávě do zákopů, jako případný záchyt, kdyby se operace nezdařila, zároveň se 4., 6. a 9. kompanií. Hejtman Spudil s 1. batalionem se umístili v úseku 4. setniny. Noc byla bídná, protože za námi v blízkosti houkala děla.

16. IX. Včera jsme byli po celý den v zákopech a zlepšovali je. Po celý den střílela z obou stran děla a šrapnely se nad námi roztrhávaly. Na protějším břehu poblíže pontonového mostu bylo obvaziště a i tam praskaly šrapnely. Srbové se asi zastřelují na most, a tak to odnesou i ranění, když je tak blízko umístili. Teprve k večeru je přemístili dále do lesa. Jütner spal zase se mnou a povídali jsme si dlouho do noci. Mám k němu důvěru a stali jsme se opravdu kamarády. Je velmi pozorný a dobrosrdečný a vyprávěli jsme si naše dětství a osudy. – V noci přivedla stráž jednoho vojáka k velitelství pluku; prý si sám střelil do prstu a k vůli tomu má být předán vojenskému soudu. Udělal to hloupě; měl ruku od střelného prachu zčernalou a lékař to zjistil. Já se vojáčkovi nedivím, že se chtěl z té sakrabonie na čas dostat. Nadporučíku A. jsem také musel slíbit, že až toho bude mít dost, že mu skrze veku komisárku prostřelím nohu, aby z toho na čas vypad. Kdo by to rád s vojnou neskoncoval? Jen ti, co sedí vzadu. Je výbojnou od samého začátku; něco jiného je na srbské straně. Ti bojují proti vetřelcům, jimiž jsme, a to každý ví.

18. IX. Jaká je to změna se mnou!… Včera ráno jsme dostali rozkaz k odchodu na Parašnicu. Hejtman Kňourek vedl náš půlbatalion. Vyrazili jsme po skupinách k mostu a po skupinách jej rychle přeběhli a na druhém břehu ve výmolech se shromáždili. Pak jsme v běhu po skupinách probíhali lesem do přední linie. Šrapnely nad námi praskaly a v lese to byl podivný pocit; jak jsme slyšeli blížící se hvízdot, schovali jsme se za stromy, a tak jsem měl u čety pouze jednoho raněného, když jsem se dostal kupředu, kde byl již nadpor. Ašerl s 1. četou. Naše setnina tvoří zálohu batalionu, a proto jsme se rozmístili zase po malých skupinách za stromy. Doprava od nás byla zeměbrana. Ti se však odpoledne náhle sebrali a odešli, aniž by nám co řekli, po skupinkách dozadu a zmizeli. Z jejich prostoru však stále na nás šla palba z pušek a dva vojáčky již zranila. Bylo mi to podezřelé a hlásil jsem to Ašerlovi. Říkal mi, že kompanie tam jít nemůže, protože je zálohou, ale já se svou četou že tam můžu. Navrhl jsem mu, že to nejdříve zjistím hlídkou, s čímž souhlasil. Vyzval jsem chlapce, kdo chce jít od čety dobrovolně s sebou, vybral si z nich tři a šli jsme. Hledali jsme Čužáky na stromech, ale nikoho jsme nenašli. Asi po 200 metrech slyšel jsem za hustým křovím hovor a zeptal jsem jednoho z hlídky, jestli tomu rozuměl. Říkal, že myslí, že jsou to naši. Prošli jsme tou houštinou a vyšli do vysokých stromů, kde jsem se schoval za vysoký topol a pozoroval, než půjdem dál. Před sebou asi na třicet kroků uviděl jsem Srba, jak sedí na zemi a střílí nazdařbůh do vzduchu; od těchto nemířených „zbloudilých“ ran byli ti naši ranění vzadu. Uviděl jsem ještě jednoho asi na 20 metrů. Vtom však přišla rána zprava do stromu, za kterým jsem stál, a hned nato zpředu jiná, která mne zranila. Necítil jsem zprvu žádnou bolest, jen jsem pocítil, že mi teče krev z rozkroku. Dal jsem hlídce znamení a utíkali jsme zpět. Hlásil jsem vše Ašerlovi a také, že jsem raněn. Do toho spustili Srbové na nás šrapnelovou palbu a já šel silně krváceje ku břehu na obvaziště; jeden voják mne doprovázel. U velitelství batalionu jsem se rozloučil s Jütnerem a bylo nám oběma velmi smutno. Doprovodil mne k obvazišti, kde mne kamarád Malec obvázal. Udělalo se mi velmi špatně a sanitní hlídka mne na nosítkách odnesla k pontonovému mostu. Třebaže celá tato věc se odehrála asi v jedné hodině a bylo ještě světlo, musel jsem u mostu na další dopravu čekat až do desíti hodin večer, neboť po Sávě propouštěli dělové čluny, přičemž jeden monitor most poškodil. Pak nás raněné nesli přes most a v Rači naložili do selského vozíku na slámu a vezli do Grku, kde byla polní nemocnice. Byla to hrozná jízda a rána při tom drkotání bolela a pálila. Přijeli jsme do Grku a nikdo nás nechtěl přijmout! Byl jsem již z toho apatický a bylo mi to již jedno. Konečně nás přece vrazili do jednoho baráku, avšak doktoři nás nechtěli převázat. Nakonec po dlouhém čekání přišel přece jeden alespoň si nás prohlédnout. Bylo asi tři hodiny po půlnoci, když jsem konečně ležel v jedné selské jizbě na podlaze na slámě a vedle mne leželi lehce i těžce ranění a také umírající. Jeden s ustřelenou nohou až nad kolenem si stále tiše naříkal, ale asi o sobě nevěděl. Skoro jsem nespal, jen podřimoval a měl veliké bolesti. Vždyť obvaz, co mi Malec dal, byl provizorní a měl být dávno vyměněn. Ráno nejdříve převazovali těžce raněné. Much bylo ve světničce na tisíce a zápachem krve byly jako posedlé. Nikdo se o nás nestaral, ani nám nic neřekl, co s námi bude, a tak jsme byli vydáni na milost a nemilost mouchám. Teprve odpoledne v 6 hodin jsem přišel na řadu k obvazu já. Krev byla seschlá a zpečená a odstraňování starého obvazu působilo velikou bolest; snášel jsem ji odhodlaně; když mi však doktor říkal, že asi jedno varle bude muset být odstraněno, křičel jsem v té bolesti, ať si řeže své, že já s tím nesouhlasím. Dával mi naději, že se přesto budu moci ženit. Nakonec nic neoperoval, a po obvazu se mi velmi ulevilo a je mi mnohem lépe.

20. IX. Včera dopoledne jsme se se spoluraněnými domluvili, odkud který je. Jeden kadet, raněný do nohy, Záruba, je prý od nás z Náchoda a jeden kuchař, takový veselý, z Nového Města nad Metují. I když někteří jsou dosti těžce raněni, jsou celkem všichni rádi, že jsou z toho válčení venku. Odpoledne jsem byl přenesen do jiné chalupy, kde byla velmi hovorná babička, hřmotný dědek a fňukavá jejich snacha; jinak ještě asi deset raněných, mezi nimi jeden, který měl asi tvrdou lebku, neboť střela z pušky mu nad čelem vjela pod kůži, objela lebku a poranila mu na krku kosti a vyletěla; jiný měl prostřelené plíce a stále plival krev. K němu přišel odpoledne polní kurát a dával mu rozhřešení; to mu asi pomůže! Dědek se se snachou hádal, babka je okřikovala, snacha brečela a hejna much dělaly své reje. Babička nám uvařila kávu s mlékem a korunky, co jsme jí dali, hned zastrčila do kapsáře. K večeru přišel lékař a nařídil přenést mne do důstojnického pokoje v blízkém domě. Je to pěkný vzdušný pokojík, v němž jsem se zase setkal s poručíkem, s kterým jsme leželi na břehu Sávy vedle sebe na nosítkách. Ty protivné mouchy tu nejsou.

21. IX. Přibyl sem lehce raněný Jütner a vyprávěl, jaké velké ztráty na mrtvých a raněných si vyžádal útok na silniční hráz na Parašnici. Nadporučík Ašerl je prý také raněn a musí být již asi odvezen do zázemí. Sám odjíždí prý večer rovněž sanitním vlakem a chtěl, abych odejel s ním. Požádal o to doktora, který se přišel na nás podívat, ale ten to k mému velkému zármutku nedovolil. Rád bych byl již odsud. Proč mne tu drží? Rozloučili jsme se znovu a slíbili si, že se v Praze zase shledáme.

22. IX. Ráno nás navštívil náš lékař a k naší radosti nám sdělil, že odpoledne máme být vlakem převezeni do zázemí. Měl jsem horečku a byl mrzutý dlouhým čekáním. Odjížděli jsme před večerem a večer dojeli do Šidu, kde bylo velmi přívětivé obyvatelstvo chorvátské, které nám přinášelo různé občerstvení. Ještě tam bylo vidět záblesky děl a slyšet jejich vzdálené dunění. Sbohem, srbská fronto; víc tě již netoužím vidět! Osvětlení bylo petrolejové, měl jsem veliké bolesti a slyšel jsem, jak bubnuje déšť na střechu vagonu.

24. IX. Jízda vlakem byla pomalá a zdlouhavá. Jeli jsme přes Suboticu a Szeged a za ranního svítání jsme dnes přijeli do Temešváru. Při průjezdu většími stanicemi dostávali jsme ovoce a cukrovinky a také noviny. Byly ovšem německé a plné vítězství; ale jak taková vítězství ve skutečnosti vypadají, to víme ze skutečnosti.

2. X. Dnes večer jsem byl operován; měl jsem přitom veliké bolesti, když ránu čistili a sešívali, a ztratil hodně krve. Ležím teď jako lazar a nemůžu se hnout. Po celou dobu, co tu již jsem, snažil jsem se chodit, i když to šlo bídně. Teď budu upoután na postel hodně dní, než pojedu domů, k našim. Mám od nich dopisy a lístky. Rána pálí a je mi mizerně. Kdybych to alespoň mohl všechno zaspat!

14. X. Dny plynuly velmi pomalu. Byl jsem několikrát u převazu a dnes konečně jsem propuštěn z nemocničního ošetřování; dostal jsem třínedělní dovolenou domů do Žďáru u Police k sestře Žofii.

Konečně zase domů! Před odjezdem jsem dostal vyrozumění, že jsem byl povýšen na praporčíka – fähnricha, a dostal zároveň vyplaceny přídavky. Mám teď peněz dost, abych si mohl koupit novou uniformu, prádlo a druhé věci. Večer jsem dal sbohem Temešváru a jedu v přeplněném rychlíku na Budapešť a přes Prešpurk, Brno, Choceň do svého rodného kraje.

Doma měli všichni velikou radost z mého návratu a uzdravení. Bratr Karel je dosud na ruské frontě, švagr Jarouš u kádru. Anny, která doma učí, má známost, a tak jsme se v dobrém rozešli; nebyla to ta pravá láska. – Třínedělní dovolená mi rychle uběhla a já musel narukovat znovu, ale do Prahy, neboť tam je nyní náš kádr. Tam jsem se sešel s Jütnerem, který má také nemocniční dovolenou u konce, a radostně jsme si stiskli ruce. Pak jsme hlásili svůj příchod, a poněvadž jsme nebyli ještě zdrávi, poslali nás na Karlovo náměstí do vojenské nemocnice k prohlídce. Tam zjistili, že se mi na ráně tvoří voda a že je třeba nové operace. – Musel jsem se rozhodnout, buď se dám operovat, nebo že mne neuzdraveného pošlou na frontu. Proto jsem v nemocnici ohlásil, že se dám operovat; alespoň si prodloužím zdejší pobyt, a takový hrubec a ulejvák z kádru hejtman Štyrsa nebude mne moci někam posílat.

6. listopadu jsem byl zase v nemocnici a hned druhý den jsem byl operován. Před operací mne musela sestřička jeptiška v rozkroku oholit, a poněvadž to lehtalo, stal se mi malér. Sestřička se zarděla a já také, ale nedalo se nic dělat. Dostal jsem injekci do míchy před operací a ležel pak jako lazar. Přišel za mnou na návštěvu nejen Jütner, ale také můj kamarád z mládí Stáňa Brandejsů, který byl zde u řádu křižovníků novicem a dále studoval. Přivedl s sebou svou příbuznou Lidušku na návštěvu a byla z toho u mne „láska na první pohled“. Před Vánocemi jsem byl z nemocnice propuštěn na třínedělní dovolenou do Police, a byl tak doma na Vánoce i Nový rok. Musel jsem pak do Prahy k prohlídce a dovolená mi byla prodloužena do 1. 2. 1915. V Praze jsem se scházel s Liduškou, chodili jsme do kina a já se zase na krátko podíval do Police a Žďáru. Bratr Karel byl raněn do ruky a leží v Hradci Králové. 24. 1. jsem dostal povolání k přehlídce do Josefova na 26. 1. Překvapilo mne to, ale nedalo se nic dělat. Spakoval jsem si zase kufřík a rozloučil se v Polici, na Ostaši a ve Žďáře. Sestra Žofi je celá mrzutá a vadí se se všemi; je to její výraz lásky a obav o mne. Také její děti zesmutněly, ale nedá se nic dělat.

1915

26. I. Odejel jsem ráno ze Žďáru. – Ve vlaku sešel jsem se s jedním kadetem z Broumova, který též jel k prohlídce do Josefova. Bavili jsme se cestou dosti dobře a také mu již vojna nevoněla. Oni toho Němci začínají mít také dost a jejich hurrá nálada z loňska je pryč. Oba jsme si přáli brzký konec celé té psoty. V Josefově na nádraží bylo mnoho vojáků; jednak projížděli, jednak tam zevlovali místní. Nechal jsem si zavazadlo v úschově na nádraží a šli jsme k městu. Je asi půl hodiny vzdálené. Hledali jsme budovu, kam jsme se měli dostavit. Cestou potkávali jsme oddíly zajatých Rusů jdoucích na práce, míjeli jejich baráky ohrazené ostnatým drátem a hlídané vojenskou stráží. Napadl sníh a bylo dosti chladno. Přepadla mne podivná tíseň, když jsem viděl ponejprv ruské boty brouzdající se ve sněhu, vousaté tváře a postavy zahalené v cizí vojenské pláště. Kde je jejich domov? Kdo na ně kdesi čeká? Jeden takový „ulejvák podplukovník“ dělal jim vojnu a nechával si jednotlivé oddíly zajatců defilovat. Ukázka jeho rakouské senilní ubohosti. Tady za frontou v teple si troufá – na zajatce; kdyby byl na frontě, tak by se krčil, bál a byl „totál hin“ a koukal se zdejchnout do zázemí, jako ti, co jsem je viděl. Bylo mi těch zajatců líto; jsou to bratři Rusové a od nich by nám mohla vzejít naše svoboda. Šli jsme po obědě k prohlídce; odkládat se to nedalo. Prohlížel mne jeden Obrštábsarzt a dva profesoři. Po dlouhém běhání k jiným lékařům mi konečně řekli, že jsem schopen válečné služby a mám ji nastoupit do 24 hodin. Poslali mne pak na Stationskomando, kde mi vystavili listiny. Venku se zatím setmělo, petrolejové svítilny mdle mrkaly na poletující vločky sněhu a lidé, vojáci, ženy ztráceli se v polotmě. Vše chodilo tiše po čerstvém sněhu, jako po kobercích. Lístky psané domů v kantině vhodil jsem do schránky na nádraží a vletěl do vlaku, který se hned dal do pohybu. Seděl jsem sám v kupé. Bylo mi, jako bych vše za sebou ztratil, jel jsem v naprostou nejistotu již po druhé. Dostanu se z toho? Bylo mi zima, třebaže se ve vlaku topilo; měl jsem zvýšenou teplotu; nebyl jsem opravdu zdráv. Díval jsem se na zasněženou krajinu a vrbové keře v blízkosti trati vypadaly v tom sněhu jako postupující pěchota. – V Hradci Králové byl na nádraží zvýšený šum a ruch. Dal jsem si tam u velitelství nádraží potvrdit přerušení jízdy a šlapal si to ku městu. Na náměstí „U Košťálů“ jsem nocleh nedostal, ale poněvadž byli z Police, zamluvili mi jej ze známosti u „Modré hvězdy“.

27. I. Vyspal jsem se dobře a šel hned ráno ke Karlovi do starých dělostřeleckých kasáren. Musel jsem naň ale počkat, protože byl u lékařské prohlídky, a po menáži jsme šli procházkou městem, povídali, rozmlouvali a čas ubíhal. U „Košťálů“ jsme se naobědvali a šli pak na nádraží. Přijel vlak, políbili jsme se a rozloučili na nejistou shledanou. Neděláme si žádné iluze. Uvidíme se ještě v životě? Jak je to všechno nejisté, je nám po našich zkušenostech jasné. Nastoupil jsem do vlaku, on stojí na peroně, raněnou ruku na šátku, v šedé uniformě. Vlak se dává zvolna do pohybu a já mávám, mávám a je mi velmi smutno. – Do Prahy na nádraží Františka Josefa jsem dojel v noci. Přesto tam byl hluk a šum jako ve dne. Přiváželi raněné, mezi nimi pobíhali lékaři, staniční stráž, která nepropouští nikoho bez legitimování. Ti, kdo nemají průkazů, jsou zadrženi, nebo je vezou do karantény na Hradčany. Drožkou dojíždím v půlnoci na Malou Stranu k sestře Emilce, a protože byt na noc neuzavírají, nikoho nebudím, tiše otevírám, a tak, jak jsem, si v kuchyni tiše lehám na pohovku a usínám. Je mi zde dobře.

30. I. Hlásil jsem včera v batalionní kanceláři svůj nástup do služby. Byl jsem přidělen k 6. náhradní kompanii. Major mi vytknul můj střapec u šavle, že jej mám důstojnický, ačkoliv jsem Fähnrichem, který má míti odlišný. Na tom střapci záleží, když jsem jiný nedostal ku koupi; stejně to v poli k ničemu není. Ve volných chvílích bloumám s Lidkou po Praze a bydlím v podnájmu blízko Emilky docela slušně.

12. II. Zvykám si zase na kasárenský život. Ráno v půl osmé děláme „klenksáky“ na dvoře starého „Zeughausu“ na Újezdě, v blízkosti švagrova instalatérského krámu, slunko počíná hřát, dny se hodně prodlužují, chodíme na „Sandberg“ – Petřín na cvičiště a také občas do Motola cvičit. Namáhavé to rozhodně není a čas přitom rychle utíká. Byl jsem pozván k Lidce na kávu, ale máti její se mi neukázala. Nevím proč, ale připadá mi to hloupé. Lidka to omlouvá, že mamince je nevolno. – Sešel jsem se také v těchto dnech s Gustíkem Köslovým. Narukoval rovněž po „uzdravení před komisí“. Bylo to radostné shledání. Má zde své děvče; jezdí k němu z Budějovic jednou za 14 dní, je velmi příjemná, i když trochu hubená, ale má jej moc ráda. Večer se scházíme v restauraci „Libuši“ pod Kinskými sady a mrzí mne, že Lidka nechce chodit s sebou. – Rusové přešli Karpaty a postupují do Uher, a u Vídně se prý také již kopou zákopy; ve Francii jsou Němci zastaveni úplně, tak to válka snad již nemůže dlouho trvat.

15. II. Byl jsem přidělen k 1. marškompanii v Albrechtských kasárnách pod Kinskou zahradou. Tak tedy zase při nejbližší příležitosti pojedu do pole. Dlouho nás tu nenechají.

1. III. Byl jsem povýšen na leutnanta-poručíka a dostal přitom dost peněz, střapec u šavle je teď dobrý. Byla to blbost! Velitelem kompanie, kde jsem, je dobrý Čech, záložní poručík Kejř, je to ale bývalý profesor, a proto je s ním těžká řeč. Náš celý maršbatalion jsou vesměs Češi, až na dva poddůstojníky Němce, a všichni mají války dost. S ohledem na situaci na frontách a že v Milovicích je v zajateckém táboře na 50 000 ruských zajatců, učinil jsem Kejřovi návrh, s kterým ale nesouhlasil. Když nechce, tak nechce, ale dalo by se něco dělat.

14. III. Večer jsem šel s Václavem a Emilkou k „Libuši“. Gustík není v Praze. Zahráli mi naposled výtah z „Werthera“, neboť zítra máme jet do Dubče do tábora a zůstat tam v pochodové pohotovosti. Dali jsme si dobrou večeři a v povídání ubíhal můj poslední večer. Sestra Emilka je taková druhá Žofie, milá a starostlivá a má se co ohánět, když má čtyry děti. Švagr Václav mi stále kladl na srdce, abych se z fronty koukal brzo dostat domů, nebo na druhou stranu. Ono se to lehko řekne, ale těžko provede! Rusové jsou v Uhrách, ale podle novin byli prý zase zatlačeni zpět za Karpaty.

15. III. Ráno před 6. hodinou mne probudilo klepání na dvéře. Přišel voják se služebním lístkem, že všichni důstojníci 1. marškompanie se mají dostavit do kanceláře v 6 h. Lístek byl již podepsán od druhých kamarádů. Poněvadž nám včera bylo řečeno, abychom přišli až v 9 hodin, napadlo mne hned, že asi odjedeme do pole. Spakováno jsem měl již včera, tak jsem se jen rozloučil s Emilkou, Václavem a dětmi a šel do kasáren. Venku pršelo a život na ulicích se teprve počínal probouzet; mlékařské vozy lomozily, tramvaje zvonily, dělníci šli do práce – vše bylo jako jindy – jen mně to připadalo nové, nově objevené a budilo lítost, že se s tím musím rozloučit, že musím znovu opustit tu naši Prahu, která mi dala tolik životních radostí i zklamání. Když jsem přišel do kasáren, byli tam kolegové již shromážděni v plné výzbroji. Pojedeme prý do Karpat. Na každém z nich byla vidět nejistota, která jimi vládne, neklid; byli jsme všichni jiní než v jiné dny. Obloha se vyjasnila, slunko počíná hřát a kaluže na kasárenském dvoře rychle vysýchají. Každý shání ještě nejpotřebnější věci, píše narychlo lístky domů a chvěje se nejistotou. Ta nejasnost, to neurčité „vrátíš se?“ leží na každém jako těžký mrak plný nejistoty. Vycházíme z kasáren a na ulici nás očekává zástup lidí vyhlížejících své známé. Mne čekali sestra a švagr Dvořákovi a paní Rolová. Dostal jsem kytici červených růží! Dojalo mne to k slzám, takové jsem cítil pohnutí, když jsem se s nimi loučil! Jejich děti Karlík a Jindra si nenechali ujít a šli se mnou k nádraží. Šli jsme Malou Stranou na Klárov a po nábřeží Vltavy k Holešovicům. Ženy odcházejících vojáků jdou vedle řad a slzami skrápějí dlažbu. Dav nás stále provází; chodci se zastavují, obchodníci vyhlížejí z krámů, okna se otevírají a vyhlížejí zvědavé hlavy, tramvaje, kočáry a vozy musí počkat, až přejdem a vše se na nás dívá jaksi útrpně a lítostně. Na Klárově při ústavu slepců se ohlížím naposled na náš královský hrad, kam jsme často s Gustíkem chodívali za soumraku a snili o tom, zda se probudí k své dřívější slávě. Na „Vikárce“ při půllitru piva jsme si kouzlívali zašlou minulost, naše dějiny se stávaly živými a v nás rostla víra, kterou hlahol svatovítských zvonů vždy jen zesiloval. A dnes? I toto loučení je těžké. Jdeme kolem Strakovy akademie a vojáci počínají zpívat sokolskou „Čtvrtého července“, ale major Balcar zpěv zakazuje. To, jakož i zákaz nošení stužek v národních barvách, zaráží; Maďarům, Němcům i Rumunům se to dovoluje, a nám Čechům ne.

16. III. Probudil jsem se před Brnem a bylo ještě šero, když jsme v Brně zastavili. Podávala se zde mužstvu snídaně, a museli jsme hlídat, aby nikdo nešel do města. Major Balcar se přitom rozčiloval, ale šlo vše v pořádku a nikdo nescházel. Pak jsme teprv mohli my jít do restaurace na snídani, podlézali vlaky, jichž zde bylo přeplněno, a po snídani jsme jeli dále na jih. Potkali jsme k polednímu moravského šohaje na koni, který podnikl závod s vlakem. Pestré barvy národního kroje, vlající fábory, šílený let koně tvořily překrásný obrázek. V poledne jsme zastavili na malé zastávce a k nám do kupé přišel náš batalionní lékař; byl zpit na mol. Pohádal se s majorem, který mu vyčítal, že zdraví „Nazdar!“ Němci si hulákají jejich „Heil!“ a nám Čechům se bude zakazovat náš pozdrav! Kolem trati začala být krajina zaplavenou do dálky; po lukách, po polích všade voda, do široka. Večer jsme dojeli do Gänsendorfu, kde se vydávala káva. Bavili jsme se s třemi roztomilými děvčátky, z nichž Annerl na mne brala. Teprve když jsem ji ujistil, že chci od ní pusu, aby mne v budoucnu chránila, mi ji dala. Již za šera odjíždíme směrem k Prešpurku. Potkali jsme cestou vlak 28. pluku. Ti mají národní barvy na čepicích, nám jsou zakázány. Jsme stejně českým plukem, ale 11. pluk drží vždycky hubu; asi to lepší nebude. – Někde na obzoru vidíme hořet a průvodčí vlaku nám říká, že to jsou prý ložiska slatiny. Před Prešpurkem chtěli jsme na jedné stanici na jednom klukovi německy, aby nám ukázal restauraci. Odpověděl maďarsky „nemtudom“. Když jsem se ho zeptal česky, tak mi ji hned ukázal; byl to Slovák.

17. III. Hrajeme karty a ubíjíme takto čas, neboť myslet, uvědomit si svůj osud a budoucnost by bylo příliš trapné a otravovalo by nám i ten krátký čas, co ještě máme k pozicím. – Za Peští jsme podle majorova nařízení přesedli k mužstvu. Máme je poučovat o chování před nepřítelem. Mně se to však zdá hloupým otravovat jim cestu k pozicím, a tak zpíváme po cestě písně, hraji jim na foukací harmoniky, které jsem si v Praze koupil (jednu dur, druhou mol) a všelijak je hledím přivést na jiné myšlénky. Smutné přitom je, že mně samému není veselo a doléhá na mne také stesk. Míjíme lány polí, jsou opuštěné, holé, zatím je nikdo neobdělává. I lid, který na jednotlivých stanicích vidíme, je smutný a nese pečeť strádání. Čím blíže Karpatům, tím je vše mrtvější, opuštěnější. Za jízdy dosti pomalé potkal náš vlak v širém poli babičku stojící u božích muk pod košatou, ještě nerozpučelou lípou, jedinou v celé dálce pustých polí. Babička v slováckém kroji starých žen spínala nad námi své kostnaté ruce a plakala. Bylo jí nás líto? Snad má ona také syna, svoji jedinou oporu někde na bojišti, nebo jej možná již oplakává? Je mi té babičky hrozně líto; vzpomínám na svoji matku, co ta by zakoušela, kdyby byla na živu. Potkáváme vlaky zpáteční, již opuštěné. Jen některé obrázky na jejich stěnách připomínají, koho vezly. Nejsou již někteří z nich na pravdě boží? Je nám všem podivně. Zatahuji zelenou záclonku a v přítmí se oddávám vzpomínkám na domov.

18. III. Ve Szerencsi setkali jsme se s vojáky z „Reichu“. Jeli všichni třetí třídou, kdežto my v dobytčácích. Po našem odjezdu zmizely restauratérovi tři soudky piva; sdělili to telefonicky příštímu nádraží Sátoraljaújhely (pozn. redakce: hraniční město mezi dnešním Slovenskem a Maďarskem, jehož slovenská část se od r. 1918 nazývá Slovenské Nové Mesto). Major byl z toho celý rozčilený a nařídil výslech po vagonech. Dále nařídil, že si zde máme koupit „metály“. Máme je přece dostat a ne si je kupovat; a co nám také pomohou na frontě? Ale nic platno, musel jsem pro ně do města. Po tak pusté cestě a myšlénkách ji provázejících bylo to osvěžení. Připadal jsem si, že jsem se vrátil na chvíli mezi lidi. Ženy v živých barvách jarních šatů, drožky s nastrojenými rodinkami, na ulicích čilý ruch, a v krámu, kde jsem kupoval ta „cingrlátka“, důstojník v parádní uniformě, zkrátka jako by to bylo za nejhlubšího míru a ne v blízkosti pozic. Dvě koketky velmi hezké, asi lehčí zboží, jely v kočáru, smály se na mne, vrátily se a smály se ještě. Neměl jsem však na ně čas a musel pospíchat na nádraží, zapomenout na děvčata a „dát si klobouček na stranu“. – Koupil jsem si dvě láhve koňaku; chtěl jsem se opít. Přepadla mne taková nezdolná touha „být na mol“ a zapomenout přitom na všechno. Jeli jsme již zase dál, já vesele trunčil a připíjel si s kamarády. Tu najednou si major vzpomněl, že snad v noci budem vyloženi a mně strčil na krk náš batalionní trén. Já ledva na nohou stál a nechtěl jsem, aby něco pozoroval. Držel jsem se proto dvířek do kupé, v očích mi věci splývaly a jazyk byl těžký; přeci však nic nepoznal. Pak byl nařízen výslech kvůli ukradeným soudkům. Ukradli je lidé od mé čety; přiznali se mně, a já jim proto poradil, aby nic neprozrazovali a soudky za jízdy vyhodili. Byli to však příliš velcí poctivci a přihlásili se poručíku Kejřovi. A ten, bojácný jak baba, oznámil je přes moje a jejich prosby majorovi. Pohádal jsem se s ním proto. Co z toho kdo bude mít? Soudky prázdné, nikdo je platit nebude, restauratéru zlodějovi to neuškodí a moji lidé mají po skončeném „tažení“ být potrestáni. Má to nějaký účel teď, když všichni jedeme jeden jako druhý do pozic a nevíme, jestli tam nezhebneme? Rozmrzelý jdu spát oblečen, abych byl při vykládání hned na místě.

19. III. Ráno jsem stáli v Nagymihály (pozn. redakce: Michalovce). Mluvil jsem tam s jedním českým dělostřelcem z Budějovic; byl to první voják z fronty. Opravoval zde děla, která jim Rusové rozbili, a trávili zde několik dní oddychu. Sami byli špinaví, koně vyzáblí, tak to měli opravdu zapotřebí. Přišli zde též na nádraží Slovenky prodávat vojákům makové buchty, čokoládu a jiné dobroty. Vydávaly se však za Maďarky, i když mezi sebou mluvily slovensky. Je to podivné, že Slováci vidí v Maďaru jakýsi ideál dokonalosti. Nechápou, jak ten „ideál“ po nich šlape, odnárodňuje je, béře jim jejich mateřštinu, a okrádá tak o to nejsvětější. Za pár grošů a hrnce jídla se dají oklamat. Mrzí mne to tím víc, že i u nás v Čechách se vyskytují, třeba řídce, takové případy v poměru k Němcům. Cestou dále jsme již uviděli první použité zákopy u tratě. Rusové byli hodně hluboko v Uhrách, když se dostali až sem! – V 11 hodin jsme zastavili v Homoně a dostali rozkaz vystoupit. Tak to tedy začíná! Vyjeli jsme z Homonny (pozn. redakce: Humenné) asi v půl páté odpoledne.

25. III. Pracovali jsme zase na odvodňování zákopů, neboť stojíme ve vodě. Jsme zablácení, mokří a nastydlí. Jinak den uplynul celkem jednotvárně. Fasovali jsme chleba, konzervy a nosili dříví z lesa za námi. V noci však podle hlášení hlídek je na ruské straně nějaký ruch a snad se chystají k útoku. Přesto, že jsem nařídil, aby nikdo nestřílel, dokud se nevrátí polní stráž zpředu, počalo mužstvo ze strachu střílet samo, a jeden voják z naslouchací hlídky to odnesl. Po zastavení střelby jsem poslal pro vojáka a na štěstí měl jen lehké zranění na krku. Polní stráž jsem znovu vyslal k můstku a sám šel přehlížet drátěné překážky. Při tom jsem našel bojácnou polní stráž jen asi 15 kroků od překážek! Musel jsem se tomu smát, ale vyhuboval jsem jim, že neplní rozkazy, a není pak na ně spolehnutí. Poslal jsem také pro sanitní hlídku, aby obvázala raněného; ti pomocníci Červeného kříže jsou ale hrozně líní; nechtěli přijít, báli se! Když konečně po opětovném rozkaze přišli, dostali ode mne svůj díl. – Asi po půlnoci počalo do nás pražit ruské dělostřelectvo. Bylo do nás velmi přesně zastříleno, i když ve tmě bylo jejich pozorování zásahů hodně omezené. Zákopy nám hodně nabourali, a granátových jam nadělali i mimo zákopy. Čekali jsme útok, ale asi po hodině palba přestala a my to šťastně přestáli; raněn nebyl nikdo, jen zákopy nám „zlepšili“ granátovými jámami.

26. III. Protože jsem v noci nespal, zaspal jsem ráno do 10 hodin. Prší a padá sníh současně a v zákopech je po té noční střelbě hrozné bláto. Ani psi se tak zle nemají, jak v tom počasí a v tom blátu zkoušíme, a hlavně mužstvo určené k pozorování. Pociťuji hroznou apatii ke všemu. Tady nás máte na místě ten „kanonenfutr“ a střílejte do nás! Jsme jak ten dobytek hnaný na jatky. Neslyšíme ani zvony, ani bití hodin, žádný rachot vozů, ani pískot vlaků, nevidíme žádné ženy, je tu jen pustota a zima, jen bláto a sníh, bláto a déšť a zase bláto. A ti naproti to mají stejné. – Večer počalo mrznout. Promoklé pláště na nás zmrzly a stály na nás jako rampouchy, počal padat jen sníh, který se v tom blátě zase rozpouštěl. Na polní stráži byl zase jeden voják při zbrklé a splašené střelbě raněn; měl přeraženou nohu a odnesli ho na nosítkách. A válka konce nebere. Bude to do léta?

27. III. Za svítání mne probudily šrapnely a granáty. Lítaly přesně do našich zákopů a granáty mi zasypaly dva muže, kteří z toho měli nervový otřes. Poslal jsem je s doprovodem k pluku. Ruské dělostřelectvo střílelo do nás ještě celé dopoledne a měl jsem ještě jednoho raněného. Večer přišel rozkaz „držet za každou cenu pozice“, nechat Rusy přijít až k drátěným překážkám a pak do nich spustit palbu. Je mi to velice směšné; ono se to snadno nařizuje těm, co sedí vzadu. Jsme zablácení, otrhaní, nemocných stále přibývá z toho počasí a my, co jsme zbyli, to také již dlouho nevydržíme. A přece se na nás žádá, abychom se obětovali. Za co? Jediná cesta zbavit se toho všeho je buď onemocnění, zranění, smrt nebo zajetí. Divím se našim hlídkám i polním strážím, Čechům, že tak správně konají svoji službu, když mají tak veliké možnosti dostat se na druhou stranu. Vždyť musí také vědět a cítit, co je zde čeká, a mají doma také své rodiny.

1. IV. Je dnes „Zelený čtvrtek“, kdy doma ve Žďáře chodí chlapci koledovat po chalupách a dostávají malovaná vejce, a tady je všade hluboký sníh, bílý a neutěšený. Přejeme si všichni, abychom museli ustoupit dolů do Uher, kde je tepleji. Nikdy jsem si nemyslel, co opravdu člověk všechno vydrží a snese. Za celé srbské tažení jsem nezakusil tolik psoty, jako za těch pár dní tady v Karpatech.