Susanna Craig

THE COMPANION’S SECRET

Rogues and Rebels Book 1

Copyright © Susan Kroeg, 2018

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-392-5

Amy za to,

že od samého začátku

poslouchala, navrhovala

a především věřila.

Poděkování

Tuto knihu pomohlo vytvořit mnoho skvělých lidí, například Jill Marsalová; Esi Sogahová a tým v Kensingtonu; moji kolegové, studenti a přátelé; můj manžel a dcera; a především ty, milý čtenáři. Děkuji vám.

1. kapitola

Londýn, květen 1798

Gabriel Finch, markýz z Ashborough, hrál podle vlastních pravidel – z nichž jedno říkalo: během hry nikdy nedržet karty. Na vějíři karet jsou znát pohyby hráčovy ruky: jeho nervozita, vzrušení, úlek. Kromě toho, pohled na ně zatím nikdy nepřinutil oka na kartách, aby změnila konfiguraci.

Na bezeslovnou výzvu dealera Gabriel odpověděl tak, že srovnal hromádku na stole před sebou a pak obrátil horní kartu. Jeho gesto bylo tiché, úsporné. Pouze lehkovážní muži ohlašují nahlas, že prohráli. Nebo že vyhráli.

Jako hlupáci u stolu o kus dál, kteří celý večer energicky vykřikovali své požadavky – na dealera, na služebnictvo, na nalíčené dámy využívané k tomu, aby rozptylovaly hráče. Ukázalo se, že léta praxe nestačila k tomu, aby je přestal vnímat. Vtom tíživou atmosféru plnou kouře a upoceného zoufalství nesoucí se nad hazardními hráči jako mlha prořízl hlas jakéhosi muže.

„Víte, že na to mám nárok,“ vtíral se známý hlas. „Nebo budu mít. Právě teď bych si mohl vyžádat hypotéku na Stoke, která by měla desetkrát větší cenu než bank.“

Gabriel se odsunul od stolu a vstal.

Přispěchal k němu jakýsi lokaj, posbíral výhry, zatímco dealer pěl chválu na jeho štěstí a rafinovaně ho pobízel, aby pokračoval. Majitelé tohoto podniku používali každý známý trik k povzbuzování stálých návštěvníků, aby hráli déle, než bylo rozumné. Dobré jídlo, ale ne tak vydatné, aby se po něm člověk cítil ospalý. Spousta pití, ale ne zas tolik, aby si člověk uvědomil, že je opilý. Nátěry na oknech i plyšové sezení tlumily světlo a hluk z ulice, navíc znemožňovaly uhodnout, kolik hodin uplynulo. Ale to se vždycky dalo poznat, pokud člověk věděl, kam se podívat. Ze svící, které vydrží hořet šest hodin, zbývaly krátké oharky. Brzy bude svítat.

Na druhé straně místnosti pokračovala hra. Gabriel kývnutím hlavy pozdravil hráče u svého stolu, kteří na jeho odchod zareagovali mručením, nesouhlasnými úšklebky i spokojenými oddechy. Pak převzal od sluhy oděv a vytratil se, kapsu plnou různých papírů – bankovek, dlužních úpisů, a pokud se nespletl, získal i nabývací listinu na pozemek v jakémsi zapadákově.

Tato noc byla v každém případě výnosná, ale to nejdůležitější, co mu přinesla, mělo nehmotnou hodnotu. Hypotéka na Stoke. Zajímavé, velmi zajímavé. Přijme někdo tu nabídku?

Gabriel se věnoval hazardní hře dost dlouho, aby věděl, že odpověď nebude kladná.

Sotva vyšel na ztemnělou, tichou ulici, naplnil mu plíce vlhký vzduch. Jak tušil, byla už pozdní hodina – vlastně spíš časná – takže dívky, jež na něho volaly z podloubí Covent Garden nenabízely nic víc než nahnilé ovoce. Zastavil se a strčil hrst mincí do natažené dlaně ubožačky, jež za týden bude jistě nabízet sebe, ne scvrklý pomeranč, který mu za ně teď vtiskla do ruky.

S rošťáckým úsměvem vyhodil ovoce do vzduchu, zase je chytil, předal je zpět vyhladovělé dívce s vykulenýma očima a znovu se dal do kroku. Ano, je to risk.

Ovšem lákalo ho vsadit na to sám.

Jakmile vstoupil do svého bytu v ulici St. James’s, Arthur Remington, jeho sluha, otevřel dveře a vztáhl ruce, aby převzal zimník svého pána. Místo toho, aby mu jej Gabriel předal, sáhl do náprsní kapsy a vytáhl stoh lístků. Remington opatrně hromádku převzal a zatvářil se, jako by očekával, že papíry budou čpět sírou. Možná čpěly. Gabriel si na ten pach už dávno zvykl.

Když zamířil ke dveřím své pracovny, Remington řekl: „Můj pane, v pokoji naleznete pana Foxe.“ V sluhově hlasu zazníval nádech uspokojení.

Christopher Fox Gabriela v poslední době nabádal, aby se věnoval činnostem, které vyžadovaly sluneční světlo a čerstvý vzduch a další věci, jimž se Gabriel obvykle vyhýbal. Dobře míněné rady přítele mu před lety zabránily vrhnout se po hlavě do pekelné jámy a za to mu byl upřímně vděčný. Ale nic ho nemohlo udržet v bezpečí navěky.

Gabrielova cílová stanice byla jasná.

„Aha. Tak přineste kávu, Remy,“ zavolal zasmušile přes rameno.

„Výborný nápad, můj pane.“ Tentokrát se v Remyho očích mihl záblesk veselí.

Fox, na sobě jezdecký oděv, stál zády ke dveřím a prohlížel si tituly v knihovně. „Není načase, aby ses usadil a nechal těch legrácek, Ashi?“ zeptal se, aniž se otočil.

„Ale Foxi! Jenom ty říkáš mému hazardu a děvkaření legrácky.“ Gabrielovo hráčské umění u stolu – i jinde, mimochodem – se stalo legendou.

„Co je tohle?“ Fox vytáhl z police jakousi knihu, otočil se a okázale jí mávl ve vzduchu. „Průvodce šlechtickými rody? Překvapuje mě, že se u tebe něco takového vyskytuje, Ashi.“

Gabriel vytrhl příteli ohmataný svazek z ruky a sesul se do smetanově hebké kůže křesla nejblíže oknu. „Je tak divné, že si člověk občas chce připomenout historii své rodiny?“

„Ty?“ Fox naklonil hlavu a se zájmem přimhouřil šedé oči. „Ano.“

Gabriel spustil zrak ke knize, jejíž přelomený hřbet se mu otevřel v klíně, důkaz toho, že jistým pasážím se dostává značné pozornosti. Protínající se linie křižující papír připomínaly spíš křoví nebo pokřivený pahýl než strom zobrazující rodokmen. Stránka mu připadala pozoruhodná, protože obsahovala nejen jeho jméno, ale i datum matčiny smrti – nebo jeho narození. Jak se to vezme. Poslední zápis tvořilo datum, kdy získal markýzský titul, datum, kdy se otec titulu předčasně zbavil. Nahoře na stránce stálo jméno rodu, od ostatního odlišené kurzivou: Opatství Stoke, Shrops.

Mnozí by snad tvrdili, že žádnou nemovitost a její obyvatele nemůže potkat větší rána osudu než to, že ji zdědí nechvalně známý lord Ash. Gabriel byl ochoten souhlasit. Ale nezměnili by takoví šťouralové názor, kdyby měli možnost vyslechnout pár slov nesoucích se od sousedního karetního stolu? Protože přes všecky své hříchy se Gabriel alespoň nepokoušel vsadit do hry své dědictví.

„Náhodou jsem zaslechl svého bratrance Juliana, jak uzavírá poněkud nezvyklou sázku,“ řekl. „Dává do ní své budoucí dědictví.“

„Ale říká se, že celý nemovitý majetek tvého strýce je zatížený hypotékou.“ Fox se posadil do křesla proti němu.

„Majetek mého strýce ne.“ Gabriel putoval prstem po řádku, který spojoval jméno jeho otce se stejně krátkou větví rodokmenu jeho bratra. „Můj. Zdá se, že si pohrává s myšlenkou udělat ze sebe mého předpokládaného dědice.“

Právě v tom okamžiku se objevil Remington s podnosem v ruce a postavil ho na stůl mezi nimi. Vedle stříbrné kávové konvice a dvou šálků s podšálky ležely papíry, které Gabriel přinesl domů, nyní uhlazené a úhledně srovnané.

„Je pouze jedna možnost, jak tomu zabránit, Ashi,“ řekl Fox a přijal od Remyho kouřící šálek.

„Ano? A jaká?“

„No přece… oženit se.“ Fox už nějaký čas naznačoval, že žena s bezvadným původem by mohla Gabrielovi pomoct vrátit se do záře a elegance života vyšší společnosti po dlouhých letech strávených v útulnější temnotě polosvěta. Zatvářil se napůl vemlouvavě a napůl odmítavě a dodal: „Říká se, že to s dámami umíš.“

To by Gabriel sotva mohl popřít. Podařilo se mu zasmát se. „Se ženami, kamaráde,“ opravil Foxe, „ne s dámami.“

Ve Foxových očích se na okamžik mihlo pobavení. „No, trochu chvástání u stolu bych nepřeceňoval. Julian Finch je sotva víc než hloupý zelenáč…“

„Dříve bych s tebou možná souhlasil. Ale muž, kterého jsem viděl včera večer…?“ Gabriel potřásl hlavou a vybavil si zoufalý tón bratrancova hlasu.

Gabriel považoval opatství Stoke za nejstrašidelnější sídlo v Anglii, ale takový přívlastek neměl nic společného s duchy dávno zesnulých mnichů a jeptišek. Od dětství tam nebyl. Ve skutečnosti je však nikdy neopustil. Hodlá to přece jen udělat?

Možná má Fox pravdu. Možná nastal čas myslet méně na minulost a více na příští generace.

Manželství se ženou skvělé pověsti by – no, nevrátilo by sice Gabrielovi status gentlemana, protože to by znamenalo, že předtím existoval, ale ustavilo by ho. Správná nevěsta, místo ve společnosti a dědic, který by se v patřičné době narodil… Jeho strýc by se při takové zprávě zadusil. Před deseti lety by to byl nedostatečný trest za všechno, co mu ten člověk provedl. Avšak teď Gabriel viděl, jak elegantní jednoduchost má v sobě tak obyčejná forma pomsty.

Byl tu jediný problém. Navzdory jeho bohatství a titulu by se s ním žádná slušná mladá žena nebo její rodina dobrovolně nechtěla spojit. Fox to ví. A ví to také jeho strýc a bratranec. Dalo by se říct, že na to zjevně oba spoléhají.

Bezmyšlenkovitě odložil knihu a místo ní vzal do ruky stoh papírů. U jednoho útržku se zastavil a projel palcem a ukazováčkem po jeho okraji. Julian nebyl jenom hlupák, který se včera až příliš hluboko ponořil do hry. „Pověz mi, Foxi,“ řekl Gabriel po delší odmlce, „co víš o hraběti z Merricku?“

„Ve všech ohledech opravdový gentleman. Říká se, že je osobnost, s níž je třeba v Horní sněmovně počítat, i když podle mého otce ve svém hlasování až příliš straní whigům.“

Fox zvedl z opěrky Gabrielova křesla knihu o šlechtických rodech a začal v ní listovat. „Tady to máme,“ řekl, obrátil se a ukázal otevřenou stránku. „Rodina Trentonových. Z Derbyshiru.“

Gabriel uchopil knihu, ale nepodíval se na stránku, kterou Fox ukazoval. „Náhodou o Merrickově… situaci něco vím. Rozsáhlé pozemky ve Walesu a v Northumberlandu, navíc sídlo v Derbyshire. Všechno svěřenské statky. Jediný syn, lord Trenton, byl loni na podzim vyloučen z Cambridge a od té doby dělá po celém městě dluhy.“

„Něco dluží i vám, můj pane,“ vložil se do řeči Remington a nalil Gabrielovi kávu. „Pokud se dá věřit všem papírům, které jste přinesl domů.“

Gabriel zvedl zrak ke služebníkovi. „Vyberte mi je, buďte tak laskavý, Remy.“ Vzal do ruky šálek a hromádku papírů předal zpět.

„Chcete soupis dluhů toho mladého muže?“ zeptal se Remington, v hlase ani náznak překvapení. Arthur Remington, muž neurčitého věku i původu, nebyl typický gentleman. Gabriel nabyl neurčitý dojem, že strávil nějaký čas v armádě, protože dokázal naleštit boty tak, že se leskly jako zrcadlo, ale neměl trpělivost na komplikované vázání nákrčníku. Ať už byla jeho minulost jakákoliv, vybavila ho spoustou mnohem užitečnějších dovedností, k nimž patřila schopnost vymámit informace i z těch nejméně ochotných poskytnout je.

„Ne soupis,“ řekl Gabriel. „Samotné dluhy.“ Během několika dní mu bude Merrickův syn – vlastně sám hrabě – k službám.

Jedno huňaté šedivé obočí poskočilo vzhůru, ale vzápětí se sluha řízně uklonil. „Ano, pane.“

„Merrick má také dceru, je to tak?“ zeptal se Gabriel, než za sebou Remington stačil zavřít dveře.

„ Ehm… a-ano.“ Foxův hlas zněl váhavě. „Hezké děvče. Minulé jaro se objevila ve společnosti. Předpokládalo se, že ji čeká skvělá partie, než…“

„Než bratr prohrál její věno v kartách,“ dopověděl za něho Gabriel.

Fox na něho vrhl nejistý pohled. „Co máš za lubem, Ashi?“

Poslední hazard. „Neradil jsi mi snad, abych se oženil? Zařídím, abych… hm, abych byl představen lady Felicity Trentonové.“

Fox se zamračil a přimhouřil oči. „I ty si jistě uvědomuješ, že existují tradičnější způsoby, jak se seznámit s patřičnými mladými dámami.“

Gabriel se zpravidla velmi málo staral o konvence nebo o patřičné mladé dámy. Někdy však může být tygr nucen změnit své zvyky. „Tváří v tvář jistým společenským skutečnostem se člověk musí občas chovat prohnaně, aby získal to, co chce… ehm, co potřebuje.“ Hrabě z Merricku byl váženým příslušníkem aristokracie. Tak váženým, že kdyby jeho syn málem nezruinoval rodinu, nikdy by Gabrielovi nedovolil jen vyslovit dceřino jméno. „Až se Merrick doví, že mám v rukou všechny dluhy jeho syna,“ řekl Gabriel, „rád přijme jakékoli podmínky splacení, které nabídnu.“

„A za to budeš chtít ruku lady Felicity.“ Fox každé slovo vyslovil velmi pomalu a podle jeho kyselého výrazu bylo jasné, že mu dělá potíže takovou podmínku strávit.

Gabriel zavřel příručku, až to prásklo, a konečkem prstu přejel po okrajích papíru, jako by srovnával balíček karet, gesto, v němž jeho soupeři u stolu viděli znamení, že jejich ztráta se stane ziskem lorda Ashe.

„Za částku, kterou zaplatím, budu očekávat víc než její ruku.“

Při jeho slovech se Fox nesouhlasně zamračil. „Můžu si jen přát, aby lady Felicity zjistila, že přece jen máš srdce gentlemana.“

Gabriel pochyboval, protože žádný takový orgán nevlastnil.

Ale Fox měl v jedné věci pravdu. Lady Felicity Trentonová je zřejmě svěží neviňátko, obětní beránek, který má být doslova přihnán k oltáři. Hrome, na to přece spoléhá.

Moudřejší žena by ho nechtěla.

Přestože se neozvalo žádné varovné zaklepání, Camelii Burkeové se podařilo shrnout papíry pod piják, jakmile se dveře její ložnice rozlétly a protestní zaskřípění ji upozornilo na příchod rušitele. A to si myslela, že funkce tetiny společnice jí poskytne víc soukromí, než měla doma u rodiny v Dublinu.

„Tak tady jste, slečno,“ řekla Betsy, služka v patře, a zdálo se, že má radost, že ji našla, i když si Cami nedovedla představit, kde jinde by ji dívka mohla hledat. „Její Jasnost si přeje, abyste ihned přišla do salonu.“

„Do salonu?“ Camellia přestala čistit pero. „Řekla proč?“ Hraběnka z Merricku dnes přijímala návštěvy a v takové době obvykle zbavovala Cami jejích povinností.

„Ne, slečno. Ale ať je to cokoliv, Její Jasnost je rozladěná. Půjdete, slečno?“ pobídla ji Betsy.

Cami zazátkovala lahvičku s inkoustem, vstala ze židle a vyšla za služkou ze dveří. Teta Merricková byla překvapivě velkorysá, pokud šlo o psací potřeby, ale opatrnosti není nikdy dost.

Lady Merricková seděla v salonu uprostřed brokátové pohovky, po jedné straně vypaseného mopse, po druhé Felicity, svou dceru.

„Camellio. Konečně,“ zamručela podrážděně. Nelíbilo se jí, když ji někdo nechával čekat. Felicity se mile, třebaže trochu nervózně usmála. Cami popošla blíž, uklonila se, a když jí teta pokynula, posadila se čelem k ní na kraj elegantního nepohodlného křesla.

„Máme návštěvu.“

Cami se nezdálo, že by návštěva měla být důvodem zděšení a už vůbec ne důvodem, proč ji teta povolala. Ledaže… „Je to někdo, koho znám, madam?“

Teta Merricková sevřela rty a zavrtěla hlavou. „Ne. Gentleman… dalo by se říct.“ Pes na jejím klíně zvedl hlavu a prohlížel si svou paní, jako by to vyvolalo i jeho zvědavost. „Lord Ash – tedy markýz z Ashborough.“

Lord Ash? Teta puntičkářsky dbala na správné oslovování. Co by mohlo být příčinou její nezvyklé důvěrnosti – důvěrnosti, jež byla téměř neslušná. Je markýz ještě malý kluk? Nebo je starý a vetchý?

„Merrick mu dal svolení navštívit Felicity.“ Zkřivení jejích rtů mohlo být známkou jak spokojenosti, tak nespokojenosti. Možná obojího. Zjevně lorda Ashborougha neschvalovala, ale ne natolik, aby odmítala možnost, že by se její dcera jednoho dne mohla stát markýzou.

„A zdá se, že si nuzáci nemůžou vybírat,“ dodala polohlasně Felicity.

Cami stočila pohled k sestřenici, jejíž tváře dostaly nepřirozeně růžovou barvu. Byla téměř přesvědčená, že barva musí pocházet z kelímku s tvářenkou. Avšak po jejích tichých slovech barva z Felicitiných tváří vyprchala a dívka zase zbledla.

Felicitina krása nikdy nepřestala vábit obdivovatele. Minulý rok, kdy byla uvedena do společnosti, jí dokonce umožnila nápadníky odbývat, jak teta Merricková téměř při každé příležitosti připomínala každému, kdo ji poslouchal. Matka totiž přiměla Felicity k tomu, aby odmítla dvě žádosti o ruku, protože docela rozumně předpokládala, že v budoucnu přijdou lepší. Avšak protože se letos na jaře hrozivě vynořily dluhy jejího bratra a s nimi související ztráta věna, zdálo se, že Felicitin půvab nebude dostatečným lákadlem.

Ale muž by samozřejmě mohl od své nastávající požadovat něco jiného než majetek.

„Lord Ash přichází v doprovodu svého přítele pana Foxe. Bylo mi řečeno, že je to mladší syn hraběte z Wickershamu.“

Felicity potvrdila její slova krátkým kývnutím hlavy. „A tys nikdy netrpěla ostychem z cizích lidí, sestřenko Camellio.“

„Felicity se domnívá, že tvoje společnost by mohla příjemně obohatit jejich konverzaci.“

Byl to spíš příkaz než nabídka a Cami dobře věděla, že nemůže odmítnout, třebaže to znamenalo, že svůj vzácný osobní čas promarní planým tlacháním. Přemohla nutkání svěsit ramena a raději si upravila brýle. „Přejete-li si, teto.“

Kdyby nevěděla své, mohla by sestřenici podezírat z toho, že se pokouší dohazovat. Mladší syn hraběte by byl pro společnici dámy opravdové terno. Ale Cami měla na starost důležitější věci než házet do vody návnadu a čekat, že se na ni chytí nějaký muž. Zítra bude muset vstát o hodinu dříve, aby nahradila čas, o který dnes přišla.

Než padlo další slovo, zaklepal Wafford, majordomus. Sotva se před vstupem návštěvníků tiše otevřely dveře, Felicitiny modré oči naplnil strach a tváře jí ještě víc zbledly. Instinktivně zvedla ruku a štípla se do nich, aby jim zas dodala barvu.

Cami se s ochranitelskými reflexy nejstarší sestry naklonila a chytila ji za prsty, než mohly natropit další škodu. Jakmile zaslechla na koberci za sebou kroky vysokých bot, podala Felicity ruku, povzbudivě ji stiskla a zvedla se, aby markýzi uvolnila křeslo nejblíže sestřenici. Felicity se jí držela o okamžik déle, než se dalo čekat, a Cami zavrávorala. Kdyby ji neuchopily za loket něčí silné ruce, svalila by se rovnou do tetina klína.

Mops varovně zavrčel a Cami se prudce napřímila. Cizí ruce se od ní odtrhly, než mohla dojít k názoru, že jejich dotek je nevítaný. Při pohledu stranou postřehla koutkem oka hnědé vlasy a hnědé oči. Ani nezralý mladík, ani osmdesátník. Spíš muž jejího věku, snad třicátník. S ostrými, téměř krutými rysy, které si zvykla spojovat s anglickou aristokracií.

Pokusila se o chvatné, neohrabané pukrle. „Děkuji vám, pane…, é, lorde Ash…“ Zarazila se, ale vzápětí si vzpomněla: „boroughu.“

Opožděný dodatek neunikl jeho pozornosti. Tenké rty roztáhl úsměv, který nespočet žen jistě považoval za srdečný a laskavý, ale do očí mu nepronikl. „Jsem rád, že jsem mohl pomoct, madam.“ Jeho reakce byla naprosto korektní, a přesto se mu podařilo vyjádřit ještě něco jiného, něco víc. Něco, co způsobilo, že se Cami proti své vůli začervenala.

„Merrickova neteř, slečna Burkeová.“ Tetina rozmrzelost způsobila, že její představení vyznělo poněkud neomalené. „A to je samozřejmě moje dcera, lady Felicity Trentonová.“

Oba gentlemani se její sestřenici uklonili a Cami ztuhle odkráčela k nejvzdálenějšímu křeslu.

„Rád bych představil pana Christophera Foxe,“ řekl lord Ashborough.

„Lady Merricková, lady Felicity,“ řekl pan Fox a znovu se uklonil. „Slečno Burkeová.“

Jakmile její matka kývla hlavou, pokynula Felicity lordu Ashboroughovi, aby se posadil do křesla, které uvolnila Cami, a pokusila se zapojit ho do konverzace. Pan Fox, aniž počkal na vyzvání, si vybral křeslo nejblíže Cami. Nebyl tak vysoký jako jeho přítel a na rozdíl od něho měl pískově hnědé vlasy a světlé oči.

„Těší mě, že vás poznávám, pane Foxi.“

„Já s potěšením poznávám vás, slečno Burkeová,“ řekl a odtrhl zrak od Felicity. Přestože pan Fox hleděl na Camiinu sestřenici s neskrývaným obdivem jako každý muž, nebyl jeho pohled příliš zkušený. Přinejmenším byl tak slušně vychovaný, že nedával najevo zklamání, že jeho údělem je sedět u společnice. Cami to sice nemohla považovat za měřítko jeho charakteru, ale přesto si získal její sympatie.

Avšak než mohla opět promluvit, zachytila útržek hovoru ostatních.

„Ples lady Montlakeové?“ Hlas její sestřenice zněl, jako by o té události vůbec nevěděla, přestože si Cami vzpomínala, že asi před týdnem nebo ještě dříve obdržela pozvánku. „Nevím…“

„Nevíte? Ze slov vašeho otce jsem vyrozuměl, že se chystáte ples navštívit.“

V sametovém barytonu lorda Ashborougha zazněl nepatrný náznak výčitky. Okamžitě se ozvala lady Merricková a zamračeně pohlédla na dceru. „Ovšemže tam půjdeme. Velice nás potěší, když se tam s vámi setkáme, můj pane.“

„Výborně. Pak budu trvat na tom, abych si směl nárokovat tanec, lady Felicity.“ Hlas lorda Ashborougha se ztišil a objevil se v něm tón milence mámícího příslib.

Felicity viditelně polkla, jako by měla na jazyku odmítavá slova, ale neodvážila se je pronést. Ubohá dívka. „Já… Bude mi ctí, Vaše lordstvo,“ přinutila se vyslovit.

Rebelka v Cami si kladla otázku, proč se od nuzáků očekává, že se vzdají důstojnosti volby. A proč je od žen tak často vyžadováno, aby se doprošovaly.

„Krásný den, co říkáte?“ prohodil pan Fox.

Cami si uvědomila, že ji přistihl, jak naslouchá, a otočila se čelem k němu. Snaží se ji zapojit do konverzace, bude tedy konverzovat. A jestli se tetě Merrickové nebudou její otázky líbit, tak ať. Někdo je musí položit.

„Jak dlouho znáte lorda Ashborougha, pane Foxi?“ Muž, o němž hovořila, v ní vyvolával nepříjemný pocit, přestože se od okamžiku, kdy se posadila, nezadíval směrem k ní.

Pan Fox okamžitě přistoupil na její volbu tématu. „No, zdá se, že odjakživa. Potkali jsme se ve škole.“ Posmutnělý tón jeho hlasu v ní vyvolal představu všemi milovaného chlapce obdařujícího svou přízní ty méně šťastné ve svém okolí. Jenže další slova smazala obraz, který si Cami vytvořila. „Ash byl strašlivě osamělý. Velice nešťastný.“ Pan Fox pomalu potřásl hlavou. „Já jsem měl starší bratry, kteří se o mě starali, a tak jsem se… no, rozhodl jsem se, že já se budu starat o Ashe.“

Ani s fantazií literátky si Cami nedokázala představit, jak se mladého lorda Ashborougha straní jeho vrstevníci, ani chlapeckého pana Foxe v roli jeho ochránce. „Máte také sestry, pane Foxi?“ podařilo se jí vyslovit další otázku. „Nebo jen přemíru bratrů?“

Když změnila téma, jemně nakrčil čelo, ale šedé oči mu zajiskřily veselím. „Jednu sestru, slečno Burkeová. Dva bratry. Všichni jsou starší než já, všichni žijí v manželství – a v důsledku toho jsou všichni velice dychtiví nabízet své rady. Především nejstarší bratr,“ dodal, „ale moje sestra Victoria se mu téměř vyrovná. A vy?“

„Tři sestry, pane Foxi, a dva bratry. Všichni jsou mladší. A jsem si docela jistá, že kdyby tady byli, řekli by vám, že jsem typická panovačná, neústupná nejstarší sestra,“ dodala Cami a posunula si brýle na nose o trochu výš, aby zdůraznila podstatu.

Pan Fox se usmál a zadíval se na její sestřenici. „Takže vás jistě těší společnost lady Felicity, jinak byste je postrádala víc, než je i tak postrádáte. Jsou stále v… v Irsku?“

Cami přikývla. Navzdory tetinu opakovanému… doporučení se nesnažila potlačit charakteristický zpěvný tón hlasu. „Ano, v Dublinu. Otec tam pracuje jako právní zástupce.“ Další detail, který by si lady Merricková přála utajit; sdělení, že má švagra, který si na živobytí vydělává prací, jí zjevně nebylo příjemné.

Pan Fox rozvážně přikývl, ve tváři ani náznak povědomého opovržení. „Někdy si myslím, že by otec byl radši, kdybych se věnoval právu. Zdá se, že je to jistější cesta k získání úcty veřejnosti.“

Cami postřehla, že její sympatie vůči němu sílí. Předtím si plně neuvědomila, že by se dokonce i hraběcí syn mohl připravovat na vykonávání nějakého povolání, když už nemá to štěstí být nejstarším. „Můj bratr se domnívá, že je v tom jisté kouzlo, jak se zdá,“ poznamenala s rozpačitým úsměvem. A pokud ne, Paris – který byl jak hezký, tak až příliš chytrý, než aby mu to prospělo – byl odhodlaný této profesi trochu půvabu dodat.

„Jistě větší, než přináší církevní dráha.“

Církevní? „Úctyhodná profese – za předpokladu, že to má člověk za životní poslání,“ podařilo se jí pronést a usilovně se snažila přestavit si okolnosti, za nichž by tento laskavý adept na duchovního ochotně trávil čas s člověkem, který si představuje, že si nevěstu může koupit jako kus hovězího.

„Ano, máte pravdu. Nevstoupil bych do řádu, pokud bych to nemyslel vážně, madam. Ujišťuji vás, že znám povinnosti duchovního. Nevadí mi představa, že si při záchraně několika duší ušpiním ruce.“ Ať už vědomě, nebo bezděčně stočil zrak k příteli. Vysvětluje to vztah mezi nimi? Myslí si, že lord Ash má duši, která stojí za záchranu?

Navzdory svým pochybnostem ohledně jeho výběru přátel Cami věřila, že ve věci svého povolání je upřímný. „Ale vy ještě nejste vysvěcený.“ K tomuto zjištění stačil jediný pohled na jeho oděv. Neměl na sobě ponurý, tmavý úbor kněze, i když barva jeho oblečení byla tlumenější než vyšívaná vesta lorda Ashe.

„Ne. Zatím jsem neměl důvod. Dal jsem samozřejmě slib faře své rodiny. Ale…“

„Ukázalo se, že držitel církevního obročí je politováníhodně dlouhověký?“ prohodila Cami sarkasticky.

Tentokrát se pan Fox zasmál nahlas, nepopiratelně pobavený její upřímností. „Asi by se to tak dalo říct, slečno Burkeová.“

Koutkem oka postřehla, že se lord Ash pootočil k jejich veselým hlasům. „Zdá se, že vás musím varovat, slečno Burkeová. Fox není zvyklý na takovou pozornost. Zamiluje se do vás, ani nemrknete.“

V markýzových očích se mihlo cosi neznámého a znepokojivého, když jeho zrak ulpěl na příteli. Žárlivost. Zjevně není zvyklý na to, že centrem pozornosti je někdo jiný než on.

„No, Ashi, to není…,“ rozčileně namítl pan Fox. Poněkud zklamaně se zamračil, což Cami připomnělo výraz jejího nejmladšího bratra, když starší chlapci odmítali hrát podle pravidel dané hry.

Ale lord Ash si ho nevšímal a obrátil pozornost k ní. „Líbí se vám pobyt v Londýně, slečno Burkeová?“

Říkal to, jako by zde byla na prázdninách, a i když nemluvil tak bohorovně jako jiní lidé, kteří jí radili, aby byla tetě vděčná za šlechetnost, přece jen se trochu naježila.

„Ovšemže ano,“ ujistila ho její teta, než stačila Cami zformulovat vhodnou odpověď. „Kdo v jejím postavení by nebyl? Ještě teď mohla být v Irsku!“

Camiinou pamětí prolétly vzpomínky jako drobné, ničivé údery blesku: dopis matčina bratra sdělující chmurnou zprávu o smrti jejich otce. Tatínek vyhánějící mladší děti z pokoje. Matčiny hněvivé vzlyky bez slz. Naděje nového lorda Merricka, že teď mohou hodit minulost za hlavu. Nečekaná nabídka smíru: místo pro jednu z neteří, pokud bude ochotná přijet do Anglie.

Cami, dychtící být tam, kde se rodí a umírá literární sláva, nabídku okamžitě přijala.

Možná příliš rychle.

„Ano, samozřejmě,“ odsekla hlasem, do něhož její rozzlobený jazyk vložil co nejvíc rodného přízvuku. „Je jisté, že se už nikdy nebudu snažit potkat na Grafton Street anglického lorda.“

Felicity při pohledu na nesouhlasně zamračenou matku spolkla škytnutí smíchu. Pan Fox se okamžitě začal zajímat o vzor na tureckém koberci pod nohama.

Camiinu pohledu čelil pouze lord Ashborough. Postřehla v jeho tmavých očích stopy zlata a zeleně. Měly barvu lískového oříšku. Nebyly hnědé. A i když se možná zdály ospalé, nic jim neuniklo. Jeho líný smích a pronikavý pohled vyslal do její hrudi podivný záchvěv nejistoty.

Zachvátil ji nepříjemný pocit, že ji snad celou prohlédl, že snad jediným pohledem odhalil všechna její tajemství.

Ne že by jich bylo mnoho.

Měla vlastně jen jediné.

Lord Ashborough znovu sklonil hlavu a hnědé vlasy, v nichž se přitom objevily záblesky mědi, mu spadly do čela a zčásti zakryly tvář, ale ještě předtím v ní Cami zahlédla jiskru pobavení a snad i souhlasu.

„Potěšení je na mé straně, slečno Burkeová.“

Prásknutí vějíře lady Merrickové zabránilo Cami odpovědět. Přestože stále slyšela v rozpálených uších ozvěnu svých pošetilých slov, zdálo se, že všichni ostatní jsou rozhodnutí chovat se, jako by je nepronesla.

„Zajímalo by mě, jestli bude zítra zase hezké počasí,“ prohodil nenuceně pan Fox, vrátil se na bezpečnější půdu a o zděšení z jejích slov svědčila jen barva jeho tváří.

Ale Cami nedokázala setřást pocit, že lordu Ashboroughovi dala jakýsi trumf – a to ji polekalo. Když se ostatní vrátili k hovoru, řekla: „Pane Foxi, smím vám položit jednu otázku?“

Pan Fox se mírně zavrtěl v křesle. „Gentleman dámě nikdy neodmítne, slečno Burkeová.“

Přestože její nárok na takovou poctu byl sporný, pokračovala. „Říkal jste, že jste se přátelil s lordem Ashboroughem, když byl osamělý a nešťastný. Co se stalo, že byl takový?“

Pan Fox zbledl a pohledem šedých očí těkal mezi Felicity a svým přítelem. „Chcete říct, že to nevíte?“

Cami se kousla do rtu a zavrtěla hlavou. „Prosím, pane Foxi. Jestli není vhodným člověkem, s nímž by měla navázat známost moje sestřenice, jistě chápete – jako boží služebník – že je namístě odhalit, co víte.“

Svou prosbu vyslovila ustaraně – starostlivost se však mísila s nezvyklou dávkou obyčejné zvědavosti.

Pan Fox sice nepopřel oprávněnost jejího nároku, ale chvíli váhal. „Chlapci ve škole obcházeli Ashe širokým obloukem, slečno Burkeová. Většina lidí to dělá stále.“ Varovně zvedl hlavu, ovšem jeho hlas byl tak tichý, že se k němu musela naklonit, aby ho slyšela. „Víte, když mu bylo deset let, zabil svého otce.“

2. kapitola

Podle výrazu tváře slečny Burkeové musel Gabriel poznat, co jí Fox právě řekl.

Nevyčítal příteli, že odhalil děsivou pravdu o jeho minulosti. Fox byl za všech okolností upřímný a nikdy nebude jiný.

Kromě toho už všichni věděli, co tehdy provedl.

Ne, pokud by za to někdo měl nést vinu, byla by to lady Merricková – ta přece musela vědět, co bylo základem jeho špatné pověsti, a neřekla nic, aby svou neteř varovala. Možná dokonce ani svou dceru, i když se zdálo, že pohled na něho dívku přece jen vyděsil.

Na druhé straně lady Merricková byla ještě dost mladá. Něco málo přes čtyřicet, odhadoval. Plavá a půvabná jako její dcera mohla být za jiných okolností sama objektem jeho zájmu. Nebyla by první zanedbávaná manželka, s níž během sezony laškoval. Možná hraběnka opravdu nevěděla, čeho se dopustil. Možná že ta desítka nebo ještě víc let, kdy kolem něho vířil skandál, nakonec vytvořila oblak, který zastřel jeho původní hřích – i když ho nemohl definitivně vymazat, tím si byl jistý.

Prudce se zvedl. „Omluvte mě prosím, lady Felicity. Zdá se, že Fox a já se tu zdržujeme příliš dlouho. Měli bychom jít.“

Lady Felicity formálně něco zamumlala na protest, ale Gabriel z toho měl dojem, že se jí ulevilo. „Tak brzy?“

Co tady proboha dělá? Je opravdu typem člověka, který chce ničit pel nevinného květu kvůli vlastním základním potřebám?

Odpověď samozřejmě zněla ano. Vždyť přece nevinnost ničil od okamžiku svého narození.

A tak se usmál do jejích velkých, ustaraných očí a zeptal se: „Pokud vydrží hezké počasí, lady Felicity, měla byste chuť vyjít si se mnou zítra ve čtyři hodiny na procházku do parku?“

Jak se slušelo, pohlédla na matku. „Felicity bude velmi šťastná, půjde-li s vámi, můj pane,“ potvrdila hraběnka. Merrick ho ujistil, že jak manželka, tak i dcera s radostí vyhoví jeho přáním, ať jsou jakákoliv. Své tvrzení však lady Merricková poněkud zpochybnila, protože dodala: „Doprovodí ji slečna Burkeová.“ Snad aby zdůraznil líně znějící tón své paní, zvedl mops hlavu z jejího klína a zívl, až se mu zkroutil jazyk a tlama se roztáhla do širokého úšklebku.

To poslední, co by Gabriel potřeboval, byla netaktní stará panna nesouhlasně na něho pokukující přes brýle, jak se pokouší získat přízeň lady Felicity. Ne že by jeho vítězství nebylo jisté, ale Merrick ho požádal „jako gentlemana“, ať se té dívce pár dní dvoří, než ji požádá o ruku, aby měla pocit, že není jenom figurka v něčí hře, aby si myslela, že má v té věci možnost volby. Nezvyklá žádost, představa, že by ho někdo mohl považovat za gentlemana, Gabriela zastihla nepřipraveného, a tak s Merrickovým požadavkem souhlasil, aniž by o něm přemýšlel.

Bude si teď muset získat také náklonnost slečny Burkeové, vzhledem k tomu, co se dověděla?

Zmíněná slečna vyskočila z křesla, před muži vykročila ke dveřím a její lehký krok a drobnou postavu nedostatečně maskovaly ošklivé, špatně padnoucí šaty, jež společnice dam – nebo spíše dámy, které je zaměstnávají – zřejmě upřednostňují. Na chodbě zvedla jeden z klobouků ze stolu, kam je uložila služka.

„Půjdete zítra s námi, pane Foxi?“ zeptala se a vyhnula se Gabrielovu pohledu.

„Přejete-li si, madam.“

„Má přání se v takových záležitostech neberou v úvahu,“ odpověděla a potřásla hlavou. Hrozilo, že jí těžké havraní kadeře vyklouznou z vlásenek, které je stěží držely na místě. S černými vlasy a s jasnýma očima byla vskutku nápadně půvabná, i když velmi neanglickým způsobem.

„Možná by se měla brát,“ řekl Gabriel. Když sáhl pro klobouk, jeho prsty v rukavici zavadily o její bez rukavic. Lady Felicity by sebou při takovém kontaktu škubla. Slečna Burkeová zachovala naprostý klid.

Gabriel kývl hlavou a vyprovodil Foxe ze dveří. Na prahu se ohlédl, ale pohled slečny Burkeové je nesledoval. Dívka tiše hovořila se sluhou, který jí podával jakýsi dopis – ne na podnose, jak by se slušelo, ale potají, jako by korespondence obsahovala něco, co chtěla před ostatními utajit.

„Předpokládám, že lady Felicity nezklamala,“ prohodil Fox, jakmile došli na úpatí schodiště.

„Je přesně taková, jak jsem očekával.“

Dokonalý exemplář anglického ženství. Překypující šarmem porcelánové panenky – zlaté lokny, poněkud prázdné modré oči. A mladá. Velmi mladá. Ujistili ho, že bude tvárná. Ctnostná Sophie pro svého světem znuděného Emila.

Jenže mladé, poslušné dámy nebyly Gabrielův typ.

„Tys ji, na druhé straně, musel úplně šokovat,“ vyčetl mu Fox. „Musím říct, že tvoje společenské způsoby by potřebovaly trochu vypilovat. Například chování vůči její sestřenici. No, zdá se, že je o málo víc než chudá příbuzná.“

Chudá příbuzná. Jinými slovy trpěná. Přehlížená.

Zranitelná.

„Její postavení v domácnosti je nepochybně podmíněné tetinou tolerancí.“ Foxovy výtky nabíraly spád. „A ty se s ní pokoušíš flirtovat!“

Gabriel povytáhl obočí a zkoumal jeho tón stejně jako samotná slova. Fox měl sklon dělat panně v nesnázích rytíře. Ale pokud by mohlo být měřítkem její chování v salonu, připadalo mu, že slečna Burkeová má víc společného s drakem v takové pohádce. Brání tedy Fox ji, nebo sebe?

Třebaže se jeho jednání sotva dalo označit za flirt, byla pravda, že Fox měl obvykle sklon chovat se vůči mladým ženám poněkud toporně. Ovšem slečna Burkeová zas tak moc mladá nebyla.

„Doufám, že s námi zítra půjdeš, je to tak?“ připomněl mu Gabriel její pozvánku. „Zdá se, že zmíněná dáma po tom touží.“ Potřeboval něco, čím by slečnu Burkeovou rozptýlil a odvedl její pozornost. Fox to bude umět skvěle. Když okamžitě neodpověděl, Gabriel naléhal dál. „Co říkáš, Foxi? Budeš se dvořit tmavé irské sestřenici, zatímco já se budu ucházet o přízeň světlé Angličanky?“

Fox zrudl – zrudl – a zavrtěl hlavou. „Slečna Burkeová je příliš rázná pro takového moulu, jako jsem já.“ Ušel pár kroků a potom bez jediného náznaku zlomyslnosti dodal: „Mám dojem, že by se spíš hodila pro někoho, jako jsi ty.“

Před hodinou by se Gabriel zasmál a řekl by, že mu žena jistého věku, která se schovává pod nemoderní šaty a brýle s kovovými obroučkami, nestojí za pozornost. Ale sotva mohl popřít, že ho upoutala. V duchu viděl, jak jí Merrickův sluha pokradmu strká do rukou záhadný dopis.

Co se ještě pokouší skrývat?

Fox okázale vytáhl hodinky z kapsy u vesty a při pohledu na ně jeho tvář ztuhla překvapením. „Proboha, víš, kolik je hodin? Musím jít domů a převléct se. Večer jdu na Viktoriin salon.“

Znamená to, že se Fox chtěl vyhnout debatě o tom, co se právě přihodilo? Jeho nechuť se Gabrielovi hodila. „Aha, další společenská večeře bez konce,“ podotkl. „Poděkuj jí, že mi neposlala pozvánku.“

To byl samozřejmě vtip. Gabriela nikdo nikdy nikam nezval.

Fox trochu provinile kývl hlavou a vzdálil se. Gabriel se díval, jak odchází směrem k South Audley Street, přestože v myšlenkách byl dosud jinde.

Jedno setkání s pronikavýma zelenýma očima slečny Burkeové a ostrým irským jazykem mu na okamžik ukázalo úctyhodného soupeře a úctyhodných soupeřů v této době moc nebylo. Už ho unavovalo vítězit nad soupeři nedosahujícími jeho úrovně.

Právě teď slečna Burkeová pravděpodobně před ním varuje svou sestřenici, sděluje jí, co přiznal Fox a co mu tak ztížilo život. Ale každý protivník, s nímž se kdy setkal, měl nějakou slabost a zítřejší procházka v parku mu poskytne příležitost k tomu, aby poznal tu její. Přijde na to, jak odhalit tajemství společnice a udělat z něho svou výhodu.

„Žádala jste mě, abych dohlédl na poštu.“ Z tváře druhého lokaje čišela zvědavost.

„Děkuji vám, Tome.“ Cami mu dala téměř poslední minci z peněženky, aby neprozradil, co ví, ale teď si kladla otázku, jestli zachovat její tajemství nebude pro něho moc těžké. Sáhla pro dopis, který držel v ruce, a doufala, že se jí nebudou nervozitou třást prsty. Sotva se dotkla papíru, zahlédla rudou pečeť, ale odmítala na něj pohlédnout ze strachu, že spatří známý rukopis – otcův nebo možná sestřin.

Mladý lokaj děkovně přikývl a vrátil se na své místo, ale ještě předtím ji obdařil opatrným úsměvem a povzbudivými slovy: „Hodně štěstí, slečno.“

Cami nedůvěřovala svému hlasu, a tak se jen chabě usmála, potom rychle vyšla po schodech do své ložnice s dopisem přitisknutým k hrudi.

Její jméno nenapsala známá ruka. A podle poštovního razítka poznala, že dopis byl odeslán z Londýna. Velmi dobře věděla, kdo ho musel poslat, i to, že musí obsahovat zamítnutí. Přesto ho váhala otevřít, hleděla na dopis na dlani, jako by pouhou silou vůle mohla změnit jeho obsah.

„Taková hloupost,“ napomenula se za okamžik. Uvelebila se na postel, jednu nohu skrčila pod sebe, obrátila dopis na druhou stranu, nehtem podebrala voskovou pečeť a zvedla ji.

Když roztahovala papír, její pohled zaujala úvodní slova dopisu:

Vážená slečno Burkeová,

Divokou irskou růži jsem přečetl s velkým potěšením…

„Velké potěšení“ neznělo odmítavě. Muž tak zaneprázdněný jako pan Dawkins by se nenamáhal vyjadřovat velké potěšení, které pociťoval při odhazování jejího milovaného rukopisu do odpadkového koše… nebo ano?

… a věřím, že ostatní na tom budou stejně, tím spíš, že její téma je dnes aktuální – a, dovolíte-li, poněkud nezvyklé.

„Nezvyklé téma“? Eufemismus, napadlo ji, pro výtku, že se žena plete do politiky. Ale protože názory žen v takových záležitostech byly velmi málo ceněné, jak jinak by mohla Cami promluvit, ne-li prostřednictvím beletrie? Opět spustila oči k dopisu.

S úctou

Vraha.

C. Burkeová

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola