Samantha Harveyová

ORBITY

Copyright © Samantha Harvey 2023

Translation © Věra Kloudová, 2025

Original English title: ORBITAL

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-735-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-736-0 (mobi)

Orbita minus 1

Zatímco obíhají v kosmické lodi kolem Země, jsou si tak blízko, a přece jsou tak sami, že i jejich myšlenky, jejich niterné představy, tu a tam splynou. Někdy se jim zdají stejné sny – o fraktálech, modrých sférách, známých tvářích pohlcených temnotou i o jiskřící černotě vesmíru, která útočí na jejich smysly. Surový vesmír je panter, divoký a odvěký; zdává se jim, že je bez ustání pronásleduje do všech koutů.

Vznášejí se ve spacích pytlích. Na dosah ruky se za kovovým pláštěm rozprostírá nekonečný prostor ve své prosté věčnosti. Jejich spánek se pomalu rozpouští, kdesi v dáli na Zemi přichází rozbřesk a jejich laptopy rozsvěcují první tiché zprávy nového dne; pozornou, ustavičně bdělou vesmírnou stanici rozechvívají všudypřítomné ventilátory a filtry. V kuchyňce jsou pozůstatky včerejší večeře – špinavé vidličky připevněné pomocí magnetů ke stolu a hůlky uložené do pouzdra na stěně. V proudícím vzduchu se vznášejí čtyři modré balonky a nápis na girlandě komusi přeje Všechno nejlepší. Narozeniny sice nikdo neměl, ale oslava to byla – a byla vším, co měli. Na nůžkách zůstala skvrna od čokolády a k úchytům skládacího stolku je na kusu nitě přivázaný malý plstěný měsíc.

Venku se Země zalitá měsíční září kutálí a vzdaluje, a jak pokračují dál směrem k jejímu bezbřehému okraji, postupně odkrývá dosud skryté; chomáče mraků nad Pacifikem rozjasňují noční oceán do kobaltové modři. Teď se blíží k pobřeží Jižní Ameriky a v jemném zlatavém oparu se mihne Santiago. Za zavřenými roletami, nespatřeny, dují teplými vodami západního Pacifiku pasátové větry a vytvářejí bouři, obrovskou horoucí energii. Větrné proudy se jí zmocňují a vytahují ji z oceánu; teplo se hromadí v mracích, které houstnou a srážejí se, vzduch začíná vířit a rodí se tajfun. Ten pak zamíří na západ k jižní Asii, jejich loď se však vydá na východ směrem k Patagonii, kde záblesk vzdálené polární záře obarví horizont neonovým světlem. Mléčná dráha připomíná kouřovou stopu náboje vystřeleného na sametové obloze.

Na palubě kosmické lodi nastává úterní ráno, čtyři patnáct, začátek října. Tam venku je Argentina, jižní Atlantik, Kapské Město, Zimbabwe. Jako by jim snad planeta přes své pravé rameno přála šeptem dobré ráno, pronikne nepatrnou, křehkou trhlinou pramínek světla. A oni v tichu dál kloužou časovými pásmy.

Každého z nich v jistý okamžik vystřelili do nebe kerosinovou bombou a oni následně, o dva baribaly těžší, proletěli ve své hořící kapsli atmosférou. Aby mohli čelit tak obrovské tíži, měli vyztužený hrudní koš, dokud medvědi neustoupili, jeden po druhém, a pak se nebe proměnilo ve vesmír a gravitace téměř zanikla a vlasy se jim na hlavě zježily.

Ve velkém kovovém H visícím nad Zemí je jich šest. Vznášejí se, otáčejí, nohama vzhůru, hlavou dolů. Čtyři astronauti (Američan, Japonka, Britka, Ital) a dva kosmonauti (Rus, Rus); dvě ženy, čtyři muži a jedna vesmírná stanice tvořená sedmnácti spojenými moduly, letící necelých třicet tisíc kilometrů za hodinu. Nejčerstvější šestice z mnoha, teď už na tom není nic zvláštního, rutinní život astronautů za zemskými humny. Za nevšedními, úchvatně mimořádnými zemskými humny. Otáčejí se vzhůru nohama, unášeni pomalým proudem, a zároveň se řítí dál, hlavu u boku, u ruky, u paty, otáčejí se a otáčejí, s každým novým dnem. Dny ubíhají rychle. Budou tady celých devět měsíců, devět měsíců beztížného vznášení, devět měsíců s hlavou k prasknutí, devět měsíců jako sardinky, devět měsíců zírání na Zemi, a pak se zase vrátí k ní, ke své trpělivé planetě.

Možná je sleduje nějaká mimozemská civilizace a ptá se: Co to tady dělají? Proč nikam neletí, proč se stále jen dokola otáčejí? Země je odpovědí na jakoukoli otázku. Země je tváří zbožňované milenky; dívají se, jak spí a jak se probouzí, a ztrácejí se v jejích zvycích. Země je matka čekající na návrat svých dětí, překypujících zážitky a nadšením a touhou. Dětí, jež mají zase o něco řidší kosti a o něco tenčí údy. A oči naplněné pohledy, o nichž lze jen těžko vyprávět.

Orbita 1, vzestup

Roman se budí časně. Vysouká se ze spacího pytle a ve tmě doplave k oknu v laboratoři. Kde jsme, kde to jen jsme? Kde, pro všechno na světě? Je noc a Země je tamhle. Do výhledu se mu dostává mlhovina obrovského města uprostřed narudlého, až narezavělého ničeho; ne, to jsou dvě města, Johannesburg a Pretorie, semknutá jako dvojhvězda. Hned za obručí atmosféry se nachází Slunce, které v příští minutě ozáří horizont a zaplaví Zemi; přijde rozbřesk a zase odejde, během několika vteřin, a pak se najednou všude rozlije denní světlo. Střední a východní Afrika je náhle jasná a horká.

Dnes je jeho čtyřstý třicátý čtvrtý den ve vesmíru; v součtu tří různých misí. Pečlivě si vše zaznamenává. Téhle mise dnes napočítal osmdesátý osmý den. Za jednu takovou devítiměsíční cestu je to zhruba pět set čtyřicet hodin ranní rozcvičky, pět set ranních a odpoledních mítinků s americkými, evropskými a ruskými pozemními posádkami, čtyři tisíce tři sta dvacet východů Slunce, čtyři tisíce tři sta dvacet západů Slunce. Sám už urazil téměř sto osmdesát milionů kilometrů. Prožil tu třicet šest úterků, přičemž jedním z nich je zrovna dnešek. Pětsetčtyřicetkrát už musel spolknout zubní pastu. Šestatřicetkrát si převlékl tričko, stopětatřicetkrát si převlékl spodní prádlo (čistá sada na každý den je z hlediska zdejšího nedostatku místa až příliš velký luxus), vyměnil padesát čtyři párů čistých ponožek. Polární záře, hurikány, bouře – počty jsou neznámé, ale jejich výskyt zcela jistý. A přirozeně devět měsíčních cyklů. Jejich stříbrný průvodce tiše prochází všemi svými fázemi a dny se rozpadají. Ale přesto je Měsíc k vidění několikrát za den a někdy je podivně pokřivený.

Roman si údaje zaznamenává na kus papíru v kajutách pro posádku a dnes tam přidá osmaosmdesátou čárku. Ne že by si přál, aby už to skončilo, ale spíš chce čas zachytit, ukotvit do něčeho, co se dá spočítat. Jinak – jinak dojde k vychýlení rovnováhy. Vesmír roztrhá čas na cucky. Říkali jim to už při výcviku. Veďte si každý den evidenci; jakmile se probudíte, řekněte si: Tohle je ráno nového dne. Ať v tom máte jasno. Tohle je ráno nového dne.

Ano, nový den. Ovšem oni v novém dni šestnáctkrát oběhnou Zemi. Spatří šestnáct východů Slunce a šestnáct jeho západů, šestnáct dní a šestnáct nocí. Roman sevře madlo u okna, aby se stabilizoval; za oknem se míhají hvězdy jižní polokoule. Řídíte se koordinovaným světovým časem, připomínají jim pozemní posádky. Ať v tom máte jasno, vždycky. Často se dívejte na hodinky, abyste ukotvili svou mysl. Jakmile se probudíte, řekněte si: Tohle je ráno nového dne.

Ano, nový den. Ovšem do jejich dne se vejde pět kontinentů, podzim i jaro, ledovce i pouště, pustiny i válečné zóny. Zatímco rotují kolem Země, zatímco se světlo a tma kolem nich kupí, zatímco letí v rytmu nepochopitelné aritmetiky tahu motoru, polohy kosmické lodi a rychlosti a senzorů, přicházejí rána jako prásknutím biče každých devadesát minut. Mají rádi ty dny, kdy se kratičký rozbřesk nového dne venku protne s tím jejich.

Nyní, v poslední minutě temnoty, je Měsíc téměř v úplňku a těsně nad září atmosféry. Jako kdyby noc ještě pranic netušila, že ji den brzy vyžene a zbaví kralování. Roman náhle vidí sám sebe doma, před několika měsíci, kdy se díval ven z okna ložnice, odsunul stranou celou manželčinu sbírku suchých květin, jejichž názvy mu vždycky unikaly, opřel se do zatuhlého a neochotného špaletového křídla, otevřel je, naklonil se ven do moskevského vzduchu a spatřil jej, tentýž Měsíc, jako kdyby to snad byl suvenýr, který si dovezl odkudsi z exotické dovolené. Ale ta představa rychle mizí a pohled na tenhle Měsíc z vesmírné stanice – jakoby zmáčknutý a ležící tak nízko, těsně nad atmosférou, ne úplně nad nimi, ale spíš naproti nim jako jakýsi jejich protějšek – je všechno, co má, a ta krátká vzpomínka na jeho ložnici, jeho domov, už pominula.

Když bylo Shaunovi patnáct, probírali ve škole obraz Dvorní dámy. Říkali si, jak toto dílo své diváky mate, jak je nechává tápat, aby nevěděli, na co hledí.

Je to obraz v obraze, vysvětloval jim učitel – podívejte se blíž. Pohleďte sem. Na malbě je vyobrazen rovněž její autor, malíř Velázquez, stojí u malířského stojanu a maluje obraz, maluje krále a královnu, ale ti na obraze nejsou, ti jsou vně, tam, kde stojíme my a díváme se dovnitř, a to, že tam jsou, víme jedině tak, že vidíme jejich odraz v zrcadle přímo před sebou. Na co se král s královnou dívají, je to, na co se díváme i my – jejich dcera a její dvorní dámy – a tak se také obraz jmenuje, Dvorní dámy, španělsky Las Meninas. Co je tedy skutečným námětem této malby – král a královna (jež malíř maluje a jejichž bílé obličeje, byť malé, se odrážejí v zrcadle a nacházejí se na pozadí uprostřed obrazu), jejich dcera (jež je v samotném středu obrazu jeho hlavní hvězdou, zářící a světlovlasou, zatímco kolem panuje přítmí), její dvorní dámy (a trpaslíci a gardedámy a pes), nenápadný muž v pozadí (rozkročený ve dveřích, jenž zřejmě přináší nějakou zprávu), Velázquez (jehož přítomnost jakožto autora malby je jasně dána tím, že je na obraze znázorněn u malířského stojanu a maluje obraz krále a královny, ale také je možné, že maluje právě Dvorní dámy), nebo jsme to my, diváci, kteří se vyskytují na stejném místě jako král s královnou a nahlížejí dovnitř a na které se dívá jak Velázquez, tak infantka a – v odraze zrcadla – rovněž král s královnou? Nebo je snad námětem umění samo (tedy sada iluzí a triků a vynalézavých lstí v životě), či snad život sám (tedy sada iluzí a triků a vynalézavých lstí ve vědomí, jež se snaží porozumět životu skrze vjemy a sny a umění)?

Nebo – jak zmínil učitel – je to nakonec jenom obraz o ničem? Prostě jen místnost s nějakými lidmi a zrcadlem?

Pro patnáctiletého Shauna, který hodiny výtvarné výchovy navštěvoval nerad a už tehdy věděl, že se chce stát pilotem stíhačky, byla tahle lekce vrcholem vší marnosti. Obraz se mu nijak zvlášť nelíbil a bylo mu srdečně jedno, co na něm je. Ano, nejspíš to má být prostě jen místnost s nějakými lidmi a zrcadlem, ale nezajímalo ho to natolik, že ani nezvedl ruku a nevyslovil to nahlas. Bezmyšlenkovitě si do sešitu čmáral klikyháky připomínající geometrické obrazce a pak načrtl obrázek oběšence. Jeho sousedka v lavici si těch čmáranic všimla, dloubla do něho, pozvedla obočí a usmála se letmým, prchavým úsměvem, a když se o mnoho let později stala jeho ženou, věnovala mu pohlednici s Dvorními dámami, neboť pro ni představovaly symbol jejich první skutečné komunikace. A potom, když se po dalších mnoha letech připravoval v Rusku na cestu do kosmu, napsala svým drobným a hustým písmem na zadní stranu pohlednice shrnutí všeho, co jim tehdy učitel říkal a co on už úplně zapomněl, ale ona si to pamatovala zcela jasně, což jeho ovšem nepřekvapilo, protože ona byla tím nejbystřejším a nejdůvtipnějším člověkem, jakého kdy potkal.

Má tu pohlednici ve své kajutě. Dnes ráno se po probuzení přistihl, jak na ni zírá, na všechny ty možnosti námětu a perspektivy, které mu jeho žena vypsala na zadní stranu. Král, královna, služebné, dívka, zrcadlo, malíř. Civí na ni delší dobu, než si vůbec uvědomuje. Stále v něm přetrvává pocit z přetrženého snu, něco, co víří jeho myšlenkami. Když se vysouká ze spacího pytle, navlékne si na sebe svůj ranní mundúr a přesune se do kuchyňky pro kávu, zachytí očima typický severní cíp Ománu vybíhající do Perského zálivu, prašná mračna nad tmavomodrým Arabským mořem, rozlehlé ústí řeky Indus tam, kde leží Karáčí – přestože město za denního světla nevidí, ví, že tady v noci vytváří ohromnou a složitou mříž vyšrafovanou křížky, která mu připomíná klikyháky, jež s oblibou kreslíval.

Podle nahodilého měření času, jež tady nahoře, kde se čas propadl do ztracena, používají, je šest hodin ráno. Ostatní vstávají.

∞

Zahledí se ven a chápou, proč se jí říká Matka Země. Čas od času to vnímají všichni. Spojují si představu Země s představou matky, takže se pak cítí jako děti. Hladce oholení, androgynní, neustále se houpající ve svých uniformních, předpisových šortkách a pod narozeninovou výzdobou, s jídlem na lžičku a džusem, který pijí brčkem, ke spánku se ukládají brzy a žijí v nucené nevinnosti služebních dní, a všichni tady nahoře mívají okamžiky, kdy náhle zahazují své astronautské já a místo toho se noří do dětství a malosti; a za skleněnou kupolí se majestátně tyčí jejich ustavičně přítomný rodič.

A teď, teď to cítí ještě o něco víc. A sice od té doby, co Čie přišla v pátek večer do kuchyňky, kde si připravovali večeři, očividně v šoku a úplně bílá, a řekla: Umřela mi matka. Shaun upustil balení nudlí, takže zůstalo viset nad stolem, a Pietro doplaval necelý metr k ní, sklopil hlavu a vzal ji za obě ruce, v tak nenucené a hladké choreografii, až by si leckdo možná pomyslel, že si to připravil, a Nell zamumlala něco nesrozumitelného, otázku – co? jak? kdy? co? –, a sledovala Čiin obličej, který náhle zbrunátněl, jako kdyby vyslovení těch slov její zármutek podnítilo.

Od té doby se přistihují, jak při neutuchajícím obíhání kolem Země (bez jasného účelu, zdálo by se, ovšem opak je pravdou) hledí na planetu a současně jim v hlavě zní: matka matka matka matka. Ta otáčející se, zářící koule, která jednou za rok zcela bezděčně oběhne kolem Slunce, je Čiina matka. Z Čie se stal sirotek, otec jí zemřel už před deseti lety. Ta koule je to jediné, na co může ukázat a říct: Dala mi život. Bez ní by žádný život nebyl. Bez planety Země není život. Evidentně.

Mysli na něco jiného, říkají si někdy. Myšlenky na oběžné dráze jsou tak okázalé a staré. Vymysli si nějakou novou, úplně čerstvou, dosud nemyšlenou.

Jenže nové myšlenky nejsou. Existují jenom ty staré, zrozené do nových okamžiků – a v těchhle okamžicích taková myšlenka zní: Bez Země jsme vyřízení. Bez jejího milosrdenství bychom nepřežili ani vteřinu, jsme námořníci na lodi na hlubokém, temném moři. V němž nelze plavat.

Nikdo z nich neví, co Čii říct, jakou útěchu lze nabídnout někomu, kdo utrpěl šok ze ztráty blízké osoby a letí po oběžné dráze. Určitě se chceš vrátit domů a nějak se rozloučit. Není potřeba mluvit; jen se musíš dívat oknem ven na tu nádhernou, přenádhernou zář. Země odsud působí jako nebe. Překypuje barvami. Výbuchy barev plných naděje. Když se nacházíme na planetě, díváme se vzhůru a myslíme si, že nebe je někde jinde, ale astronauti a kosmonauti si někdy říkají: Možná už jsme všichni zemřeli a žijeme posmrtný život. Pokud se po smrti musíme odebrat na nějaké nepravděpodobné, těžko uvěřitelné místo, pak by jím mohla být ta vzdálená, jako sklo hladká nebeská koule s těmi úchvatnými, ojedinělými světelnými projekcemi.

Orbita 1, přechod na orbitu 2

Už nejste nejdál ze všech, sděluje jim pozemní správa. Jaký je to pocit?

Jedna čtyřčlenná posádka se dnes vydala na Měsíc a právě překonala nižší oběžnou vzdálenost vesmírné stanice, která činí čtyři sta kilometrů od planety Země. Návštěvníci Měsíce kolem nich proletěli v žáru okázalé, nabubřelé slávy v hodnotě pěti miliard dolarů.

Poprvé vás překonali, říká pozemní posádka. Jste jako včerejší noviny, vtipkují, a Pietro jim to vrací s tím, že je snad lepší být jako včerejší noviny než jako noviny zítřejší, jestli chápou, co tím myslí. Ovšem pokud jste astronautem, je lepší se do novin nedostat nikdy. A navíc, myslí si Čie, její matka je tam dole na Zemi. Všechno, co z její matky zůstalo, je tam. Lepší takhle stále dokola obíhat po orbitě než se dívat, jak mizí ve zpětném zrcátku. Anton zrovna přes okno pozoruje vesmír v místě, kde tuší souhvězdí Pegase a Andromedy, ale nedokáže je jasně rozlišit od milionů dalších hvězd. Zmáhá ho únava. Nespí se mu tady nahoře zrovna dobře, mysl má neustále ochromenou skákáním v prostoru i čase. Tamhle je Saturn, tamhle souhvězdí Orla, připomínající svým tvarem letadlo. Měsíc je, co by kamenem dohodil. Jednoho dne se tam vydá, pomyslí si.

Rána překypují potem a dechem a námahou; činí se s činkami, na rotopedu a běžeckém páse, dvě hodiny denně jejich těla jenom nevisí, ale jsou nucena poslouchat gravitaci. V ruské části plavidla ze sebe Anton na rotopedu setřásá to, co snad byl spánek, Roman běží na páse. O tři moduly dál v neruské části kosmické lodi pozoruje Nell při bench pressu své svaly lesknoucí se potem, písty a setrvačník simulují gravitaci. Její štíhlé, pevné končetiny stejně nejsou vyrýsované, ať během těch dvou hodin v tělocvičně posiluje či šlape sebevíc, protože pořád dennodenně zbývá těch dvaadvacet hodin, kdy se její tělo nemusí vyrovnávat s žádnou tíhou. Vedle ní Pietro v zajetí běžeckého pásu poslouchá Duka Ellingtona, oči zavřené; v hlavě mu běží obrazy bujných mátových luk regionu Emilia-Romagna. Čie se ve vedlejším modulu opírá do pedálů, zuby zaťaté a odpor co nejvyšší, a počítá si do rytmu šlapání.

Tady nahoře v mikrogravitaci jsi mořský pták v teplém dni a vznášíš se, jenom se vznášíš. K čemu jsou bicepsy, lýtka, silné holenní kosti, k čemu je hromada svalů? Nohy patří minulosti. Všech šest členů posádky musí každým dnem čelit nutkání se rozplynout. Unikají do jiného světa uvnitř svých sluchátek a zvedají váhy a šlapou uprostřed ničeho rychlostí třiadvacetkrát vyšší, než je rychlost zvuku, na kole bez sedadla nebo řídítek, jenom na pedálech připojených k otáčecímu zařízení, a běží téměř třináct kilometrů v hladkém kovovém modulu s výhledem na rotující planetu v těsné blízkosti.

Někdy lační po chladném, silném větru, prudkém lijáku, podzimních listech, zrudlých prstech, zablácených nohavicích, zvědavém psu, vylekaném králíkovi, odkudsi náhle vyskočivším jelenovi, kaluži ve výmolu, promočených nohách, pozvolném kopečku, někom, kdo si šel taky zaběhat, paprsku slunce. Občas je to nečinné, bezvětrné bzučení jejich neprodyšně uzavřené lodi zmáhá. Zatímco běží, zatímco šlapou do pedálů, zatímco zvedají váhy a tlačí a tlačí, dole pod nimi se propadají světadíly i oceány – levandulová Arktida a za ní mizející východní výběžek Ruska, bouře zuřící nad Pacifikem, ranní pouště v Čadu zvrásněné horskými hřebeny, jižní Rusko a Mongolsko a znovu Pacifik.

Kdokoli v Mongolsku nebo na ruských východních planinách či kdokoli, kdo o takových věcech něco ví, by si teď mohl všimnout, že na odpolední obloze, výš než jakékoli letadlo, zrovna prolétá kosmická loď a že v ní je člověk, žena, která právě zvedá nohama osu, nechce dopustit, aby její svaly podlehly svodům beztíže ani její kosti svodům ptačího bytí. Jinak se totiž tahle vesmírná cestovatelka ocitne v nejrůznějších potížích, až přistane zpátky na Zemi, kde nohy zase velice patří přítomnosti. Bez všeho toho zvedání a pocení a tlačení by sice nejspíš přežila to spalující horko a pád při návratu, ale jakmile by ji vytáhli ven z kapsle, složila by se jako papírový jeřáb.

V určité chvíli jejich pobytu na oběžné dráze přichází na každého z nich silná touha, náhle je přepadá – touha nikdy neodejít. Nenadálý, nečekaný poryv štěstí. Nacházejí ho všude, tohle štěstí, vyskakuje na ně odevšad – z vybavení k pokusům, ze sáčků s rizotem a kuřecím cassouletem, z panelů s obrazovkami, spínači a větracími průduchy, z brutálně stísněného prostoru titanových, kevlarových a ocelových trubek, v nichž jsou lapeni, z podlah, jež jsou zdmi, a ze zdí, jež jsou stropy, a ze stropů, jež jsou podlahami. Z úchytů pro ruce, které jsou opěrami pro chodidla a rozdírají prsty u nohou. Ze skafandrů, jež poněkud hrůzně čekají v přechodových komorách. Ze všeho, co svědčí o bytí ve vesmíru – což je všechno –, na ně útočí štěstí, a nejde ani tak o to, že by se snad nechtěli vrátit domů, ale že představa domova už se zhroutila – vyrostla až příliš, natolik se nafoukla a nabyla takových rozměrů, až strávila samu sebe.

Na každé misi se jim zpočátku stýská po jejich rodinách, někdy tak moc, až mají pocit, že jim to vyrve vnitřnosti; pak však není vyhnutí a oni si uvědomí, že jejich rodina je ta nahoře, tihle lidé, kteří vědí věci, jež vědí i oni, a vidí věci, jež vidí i oni, lidé, kterým nemusejí nic vysvětlovat. Až se vrátí, jak mají vůbec začít s vyprávěním, co se jim stalo, kým a čím byli? Když klesají do prázdnoty, nechtějí mít žádný jiný výhled než tenhle, z okna na solární panely. Žádné nýty na celém světě jim neprokážou tu službu jako tyhle nýty kolem okenních rámů. Ten ustavičný šum.

Jako by se vesmír pokoušel vytrhnout je z konceptu dnů, jako by jim říkal: Co je to den? Trvají na tom, že den znamená čtyřiadvacet hodin, a i pozemní posádky jim to říkají, ale vesmír jim těch čtyřiadvacet hodin bere a na oplátku jim předhazuje šestnáct dní a nocí. Lpí na svém zavedeném rytmu čtyřiadvaceti hodin, protože ten je vším, co jejich chabé, nicotné tělo zná – spánek a trávení a vůbec všechno je s tím spjato. Ale během prvního týdne se mysl osvobozuje. Nachází se na jakémsi podivném území, kde neexistují dny, mysl jen klouže po řítícím se zemském obzoru. Sotva nastane den, oni pojednou vidí noc, jak přichází, podobná stínu mračen ženoucímu se po poli s pšenicí. O pětačtyřicet minut později se objeví další den, splašeně uhání napříč Pacifikem. Nic není tak, jak si kdy představovali.

Pokračují jižním směrem, z východního Ruska šikmo přes Ochotské moře, až se před nimi v šedofialovém odlesku vrcholícího odpoledne zjeví Japonsko. Jejich dráha protne úzkou čáru Kurilských ostrovů, které jako by kráčely po vyšlapané stezce mezi Japonskem a Ruskem. Ostrovy připadají Čii v nejasném světle jako řada vysychajících šlépějí. Její země je přízrak, který straší vodu. Její země je sen, jejž kdysi měla, pamatuje si to. Její země leží tamhle, útlá a šikmá.

Nevracej se. Zůstaň tady, pokračuj. Krémové světlo oceánu je tak úchvatné; jemná krása mračen připomíná čeření vln na hladině moře. Přiblíží si objektivem první sníh na hoře Fudži i stříbrný pásek řeky Nagary, v níž plavala jako dítě. Zůstaň tady, přesně tady, kde dokonalé solární panely pijí Slunce.

Z dálky vesmírné stanice to vypadá, že lidští tvorové vycházejí ven jenom v noci. Lidstvo, to je světlo měst a zářící nitky cest. Ve dne mizí. Schovává se na dohled.