winter renshawová

SINGL

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

THE MATCH copyright © 2021 by Winter Renshaw

Translation © Jana Rajnyšová, 2025

Original English title: THE MATCH

Cover photography Shutterstock – Male tennis player in studio 256735819

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-731-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-732-2 (mobi)

Všem maminkám – minulým, současným i budoucím. :-)

Prolog

Před dvěma lety

Rossi

„A co tenhle?“ posune ke mně moje sestra Carina po stole v jídelně kus papíru. „Dárce A77462J. Námořník, hovořící třemi jazyky.“

Zašklebím se. „Moje představa námořníka je sexy chlápek, co souloží s krásnými ženami po celém světě a stoprocentně má nějakou pohlavní chorobu.“

„Agentura ti nenabídne dárce s pohlavně přenosnými chorobami,“ obrátí ona oči v sloup.

„Já vím. Jen říkám, co si představuju.“

„Aach.“ Vytáhne z hromádky další. „Horlivý inženýr.“

Ošiju se. „To mi zní jako nějaký sociálně neohrabaný génius.“

„Ale bude chytrý a to chceš. Otec tvého dítěte by měl sakra být génius.“

„Jo, jenže co když to bude jeden z těch, co jsou tak strašně inteligentní, že jsou v praxi nepoužitelní? Něco, jako byl tvůj bývalý přítel?“ Mrknu na ni. Není třeba jí připomínat, jak toho nebožáka v New Yorku přepadli a on se domníval, že oduševnělou konverzací přesvědčí útočníka, aby zahodil nůž a zmizel.

Sestra zmačká papír a hodí jím přes celou místnost. „Tak pokračujeme. Dobře, a co tenhle… Dárce K87338L… Tenhle dárce staví nade vše Boha a je vždy ochoten pomoci těm, kteří to potřebují. Ve volném čase se věnuje dobrovolnictví v místních domovech důchodců a klubech pro mládež a stará se také o opuštěné staré kočky…“

„…To stačí!“ Zvednu dlaň. „Zjevně má mesiášský komplex. A zní to moc dobře na to, aby to byla pravda. Nebrat.“

Sestra se zasměje a vezme další papír. „Hromádka se nám už dost tenčí…“

„Koho tam máme dál?“

„Dárce W44321G… Ambiciózní sportovec… vysoký člověk, s výraznými lícními kostmi, dolíčky ve tvářích a bronzovou pletí políbenou sluncem, který se nebojí vyniknout v davu. Atletický typ, fyzicky zdatný, intelektuálně nadaný a cílevědomý. Jakmile se rozhodne, není nic, co by nedokázal. Sám sebe by popsal jako dobrodruha a zcestovalého člověka, zaměřujícího se na sbírání zážitků, ne věcí. Původ: italský a francouzský.“

„Ukaž mi to.“ Prohlížím si profil dárce W44321G. „Fyzická zdatnost je prima, to v naší rodině rozhodně nemáme… a ctižádostivost nikdy neškodí. Dolíčky jsou bonus.“ Se sevřenými rty studuju další informace, kterých není mnoho. „Sto osmdesát osm centimetrů vysoký. Černé vlasy. Hnědé oči. Píše se tu, že jeho dvojníky mezi celebritami jsou Eddie Cibrian, Eric Bana a Benjamin Bratt.“

„Takže je v podstatě pekelně sexy.“

V hrudi mě něco zvláštně zašimrá, ale připomenu si, že nikdy jeho tvář neuvidím; nebude ničím víc než druhou polovinou DNA mého budoucího dítěte. Zklidním bušící srdce a vrátím se k práci.

„Táta byl přece čistokrevný Ital a mámina rodina pochází z Normandie,“ sděluje mi sestra, jako bych to už dávno nevěděla. „Možná je to znamení?“

Povytáhnu obočí. Možná má pravdu. Ale taky je fakt, že se mnou nabídky procházela posledních šest víkendů. Jsem si jistá, že by jedině uvítala, kdyby to vyčerpávající hledání konečně skončilo. Já jsem na tom stejně. Jenže tohle není věc, kterou bych mohla brát na lehkou váhu. Tady jde o biologického otce mého budoucího dítěte. Nemůžu vybrat někoho, kdo bude jenom dost dobrý.

Musí být dokonalý.

„Dokonalá shoda neexistuje,“ mává mi sestra profilem Ambiciózního sportovce před obličejem jako bílou vlajkou. „Ale tohle je zatraceně blízko.“

Prohlížím si papír a znovu pročítám kusé informace, jako bych z nich mohla vyčíst ještě něco navíc, něco nenápadného, co se skrývá mezi řádky. Zavřu oči a představím si jeho tvář, podobnou známým hercům, a postavu, ze které se koušete do pěstí a podlamují se vám kolena; postavu, jakou můžete vidět jen na obřích billboardech v New Yorku, Paříži nebo Miláně.

„Říkalas, že tě doktor Wickham geneticky přiřadil k těmhle dárcům?“ zeptá se Carina.

„Používá nějaký supermoderní algoritmus na genetické párování,“ odpovím. Všechno jsem si o tom přečetla v brožuře už před několika měsíci, když jsem se rozhodla vydat cestou single mateřství. Týden poté, co jsem se setkala s jeho týmem a podepsala smlouvu, mi poslali poštou horu dotazníků zaměřených na genetickou anamnézu, psychologický profil a osobnostní rysy, a jakmile jsem je vyplnila, musela jsem na krevní testy. Nakonec mi po měsících analýz přišla nijak zvlášť tlustá obálka s nabídkou dárců.

No, a tak si teď vybírám.

„Hlasuju pro Ambiciózního sportovce,“ nakloní se Carina na židli. „Nemyslím, že bys našla někoho lepšího.“

Přečetla jsem si jeho profil ještě jednou.

„Usmíváš se,“ ukáže sestra na moji tvář. „Už ses rozhodla?“

Se smíchem si přitisknu papír k hrudi. „Jo, myslím, že jo. Je to ten pravý.“

První kapitola

Současnost

Rossi

Ten dopis jsem si přečetla třikrát.

Vážený pane Fabiane Catalano,

na vaši žádost jsme zničili zbytek vašeho zmrazeného vzorku. Dovolujeme si vás informovat, že byl v minulosti úspěšně využit. Vaše dárcovské číslo je W44321G. Dále vám dáváme na vědomí, že je toto číslo zapsáno v Národním registru dárců v souladu s Hemlock-Pattersonovým zákonem z roku 1997. Pokud byste se v budoucnu rozhodl kontaktovat některého z potomků, můžete tak učinit prostřednictvím jmenované instituce.

Budete-li mít další dotazy, obraťte se prosím na vedoucí kliniky Rhondu Bixbyovou, ráda vám pomůže.

S pozdravem

Dr. Wickham a tým

Wickhamova klinika léčby neplodnosti

Chicago, Illinois

„Carino,“ volám na sestru ve vedlejším pokoji. O vteřinu později se objeví ve dveřích mé pracovny s mou devítiměsíční dcerou Lucií v náručí. „Přečti si to.“

Podám jí dopis. Carina nakrčí nos a přimhouří oči. „Co to má znamenat?“

„Proč to poslali mně?“

„Administrativní chyba.“

„No jistě.“ Vezmu si dopis zpátky a ještě jednou ho přelétnu očima. „To jméno mi zní povědomě. Fabian Catalano. Přísahám, že jsem ho už někdy slyšela.“

„Moment.“ Přehodí si dítě na bok, vytáhne ze zadní kapsy džínů mobil a palcem naťuká jméno do Googlu. „Panebože.“

„Co? Cože?“

Otočí displej směrem ke mně a vrazí mi ho před obličej. „Fabian Catalano – ten tenista. Vloni na Spanish Open porazil Rafaela Nadala, pamatuješ? A pak se po zápase v Paříži nějak porvali?“

„No, víš, já tenis zrovna moc nesleduju,“ připomenu jí, než se začnu kochat pohledem na svalnatého Adonise na obrázcích přede mnou. Uznávám, je to krásný chlap. Husté černé vlasy má nedbale stažené dozadu čelenkou Nike, trup bez trička se mu leskne potem a silné ruce pevně svírají neonově žlutou tenisovou raketu. Nikdy mě nezajímal sport ani cokoli jiného soutěživého, ale jsem si jistá, že jsem jeho jméno už někdy letmo zahlédla. Možná na nějakém titulku v novinách nebo na billboardu.

„Co když je on tvůj dárce?“ zeptá se Carina a zakryje mé dcerce uši, i když je Lucia ještě moc malá na to, aby mohla něco z toho pochopit. „Pamatuješ si to jméno? Ambiciózní sportovec? A byl poloviční Ital. Není náhodou Catalano italské příjmení?“

„To není možné.“ Takové věci se nestávají. Především by to byla ze strany kliniky hodně neopatrná a potenciálně drahá chyba. A taková špičková klinika jako ta Wickhamova má určitě dost propracovaný systém na to, aby k podobnému narušení soukromí nedocházelo.

Seberu sestře telefon a znovu si prohlížím obrázky.

Když se Lucia narodila, měla husté černé vlásky – odstín na hony vzdálený mým čokoládově hnědým. Táta jí první týden říkal Priscilla Presleyová a přišlo mu to jako nejvtipnější věc na světě.

Jenže černé vlasy má spousta lidí. Není to nic výjimečného.

„Nechala sis ten papír?“ ptá se Carina.

„Jaký papír?“

„Ambiciózního sportovce. S číslem dárce a informacemi o něm?“ Ukáže na moji kartotéku. Moc dobře ví, že všechno archivuju. Jsem kancelářská krysa.

Vstanu od stolu a zamířím ke skříni, kde mám všechny Luciiny lékařské záznamy – a všechny dokumenty, co mi kdy poslali z kliniky pro léčbu neplodnosti. Výsledky testů. Potvrzení o návštěvě. Rozpisy vyšetření. Vytáhnu zásuvku, vyndám Luciinu složku a otevřu záložku, kde mám založený originál lejstra s popisem Ambiciózního sportovce.

„Ukaž mi to.“ Carina se natáhne po papíru, ale odstrčím ji.

„Pokud je to on,“ řeknu, „což není, nic to nezmění.“

Posune si netrpělivě Lucii na bok. Oči má vytřeštěné. „No tak, podívejme se na to.“

„Nevím, jestli to chci vědět.“ Skousnu si spodní ret. „Smysl toho všeho byl, že to bude anonymní. A pak, až Lucia vyroste, budu se muset rozhodnout, jestli jí řeknu, kdo to je, a vysvětlím jí, že i když to víme, on nikdy v jejím životě nebude, nebo jí budu lhát a předstírat, že to nevím. Do takové situace se nechci dostat.“

„Nemyslíš, že už je na něco takového pozdě?“ ptá se. „Buď to Fabian Catalano je, nebo není. Od téhle chvíle na to budeš stejně myslet pokaždé, když uslyšíš jeho jméno. Tahle otázka tě bude pronásledovat a ty to víš. Nechceš svoji mysl uklidnit? Vždyť se tím nic nezmění. On nezíská rodičovská práva a nestane se součástí jejího života. Tvůj život bude stejný jako dřív. Pořád budeš svobodná matka a můžeš si dělat se svojí nejkrásnější holčičkou, jakou kdy svět viděl, co chceš. Jestli budeš znát jméno jejího otce, nebo ne, to na tom nic nezmění.“

Položím papír vedle notebooku, posadím se do křesla, nervózně se zatahám za vlasy a vydechnu.

„Klidně ta čísla porovnám sama… Mohla bych si to nechat pro sebe, dokud se nerozhodneš, že to chceš vědět,“ říká. Je to trochu podobné tomu, jak jsme minulý rok zjišťovaly pohlaví. Carina mě doprovodila na ultrazvuk ve dvacátém týdnu, technik napsal pohlaví miminka do obálky, zalepil ji a dal ji mojí sestře, která ji měla v úschově až do té doby, než jsme to veřejně prozradily na malém setkání rodiny a přátel v domě mých rodičů.

Když jsem se poprvé rozhodla mít dítě, nebylo pro mě pohlaví důležité.

Byla bych nadšená tak jako tak.

Nikdy ale nezapomenu na to, jak jsem se cítila, když po prasknutí balónku začaly vzduchem létat růžové konfety. Ještě pár dní poté jsem si je vytahovala z vlasů a pokaždé jsem se přitom usmívala a snila jsem o své miniaturní kopii. O manikúře a pedikúře maminky a dcery. O barbínách a miminkách. O společném lenošení v létě u bazénu ve stejných plavkách. O obrovské sbírce šatiček a mašlí do vlasů, co jsem pro ni chtěla pořídit. Stejně tak bych se těšila i na chlapečka, ale to, že jsem si dovedla představit další kapitolu svého života prakticky bez námahy, potlačilo všechny ty nesmělé hlásky v mé hlavě, které mi říkaly, že jsem se zbláznila, když dělám něco takového.

„Uvědomuješ si, jaká je to ironie, že?“ zeptá se Carina. „Jsi genealožka. Živíš se studiem rodinné historie a sestavováním rodokmenů. Tohle je tvoje parketa. Teď máš příležitost doplnit druhou polovinu rodokmenu vlastní dcery, a spokojíš se s tím, že ji necháš… prázdnou?“

Má pravdu, ale já byla smířená s tím, že tahle polovina jejího rodokmenu zůstane prázdná, už od chvíle, kdy jsem se rozhodla jít cestou dárcovství spermatu. Byl to kompromis, který jsem byla ochotná pro splnění své touhy udělat. Navíc vzhledem k tomu, jak se testování DNA každým rokem zlepšuje, jsem se nebála, že by nebyla schopná zjistit svůj původ, až přijde čas.

Lucia zavrní, zatleská ručkama a natáhne se ke mně.

Obyčejně dodržujeme zásadu „dítě během pracovní doby nepatří do kanceláře“, ale když se na mě takhle podívá, nemůžu odolat.

Carina mi ji vloží do náruče, políbím ji na teplou růžovou tvářičku a pak se podívám do jejích hlubokých hnědých očí.

Moje sladká, dokonalá, krásná, tmavooká holčička.

Vlastně je celý můj svět.

Je to zvláštní, je mi pětatřicet a na život před ní si skoro nevzpomínám. Jako by všechny ty vzpomínky patřily někomu jinému. Rebelská léta na vysoké. Moje krátké manželství s Brettem. Začátek mého podnikání v oblasti genealogických služeb. Byla jsem znovu svobodná, dařilo se mi, ale pořád jsem si uvědomovala, že mi něco schází…

„Nonna vždycky říká, že všechno má svůj důvod,“ cituje Carina naši energickou italskou babičku. Není to sice originální, ale babička to říká pořád a o všem. Když prší, znamená to, že tráva potřebuje zalít. Pokud Carinu nechá kluk, je to proto, že by jí jeho přítomnost v životě všechno jen zkomplikovala. Když mě opustil manžel kvůli jiné ženě, přísahala, že je to proto, že na mě moje spřízněná duše pořád ještě někde čeká.

O tom sice nic nevím – ale ještě nikdy se nezmýlila.

Věci, co nám nevyjdou, se dějí proto, že je v záloze připraveno něco lepšího.

Lucia stojí za každý bolestivý okamžik mého nepovedeného manželství, za každou slzu, za každou migrénu, za každé rozpačité vysvětlení, které jsem musela podávat rodině a přátelům.

„Je mu trochu podobná,“ zkoumá Carina tvář mého dítěte.

„Chceš tím říct, že moje devítiměsíční holčička vypadá jako sedmatřicetiletý řecký bůh?“ uchechtnu se.

„Barva vlasů a očí,“ opáčí. „Stejná jako jeho.“

„Tuhle kombinaci má spousta lidí…“

Vytáhne mobil, naťuká něco na displej a otočí ho, aby mi ho ukázala. „Podívej se na jeho obočí. Na ten tvar. To je Luciino obočí.“

„Nevím, proč mi to tak vnucuješ, když na tom nezáleží.“

Carina odfoukne pramínek vlasů ze rtů a odtáhne mobil. „Dobře. Máš pravdu. Nic mi do toho není. Jenom si myslím, že…“

„Co? Že se všechno děje z nějakého důvodu?“ dokončím její myšlenku.

„Přesně tak.“ Vezme Lucii do náruče, políbí ji na spánek a odhrne jí černé vlásky z čela. „Ale je to tvůj život. A Luciin. Není to moje rozhodnutí. Jenom bych nerada, abys zbytek života strávila přemýšlením…“

„Jo, jo, jasně,“ odbudu ji. „Teď se ale opravdu musím vrátit k práci.“

„Zavolala jsi mě sem ty,“ mrkne na mě. „Na to nezapomínej.“

Má pravdu – když jsem před několika minutami dopis otevřela, rozbušilo se mi srdce při pomyšlení, že mi tahle tajná informace přistála na stole během obyčejného středečního odpoledne. Ale čím víc o tom přemýšlím… neměla bych to chtít vědět.

A čím víc o tom přemýšlím, tím víc mi také vrtá hlavou, proč by někdo tak slavný a úspěšný jako Fabian Catalano měl potřebu darovat sperma? To přece nedává smysl.

Rozhodně to nemůže být on.

Vstanu, doliju si v kuchyni kávu a pak se vrátím do své pracovny – přesněji řečeno k oknu, kterým je vidět na naši malou verandu. Otevřu ho a nadechnu se čerstvého jarního vzduchu. Před rokem jsem byla v šestém měsíci, šťastná a spokojená.

Těhotenství jsem si užívala. Vychutnávala jsem si každou minutu. Prostudovala jsem milion knih o miminkách, nejmíň desetkrát denně poslouchala na AngelSoundu tlukot jejího srdíčka a pořídila stovky fotografií bříška.

Bylo to moje první těhotenství – a zároveň i poslední.

Znám svoje limity.

Mateřství je těžké. Být svobodná matka je ještě těžší. Nestěžuju si. Jen vysvětluju svoje rozhodnutí, proč jednou a dost.

Občas se přistihnu při tom, že sním ještě o jednom dítěti, o sourozenci, se kterým by Lucia mohla vyrůstat, se kterým by si mohla hrát a hádat se, jako my s Carinou. Někoho, s kým by si ze mě utahovala během puberty, když udělám něco trapného, nebo komu by mohla zavolat a svěřit se mu, až jí polezu na nervy. Někoho, kdo ji bude držet a objímat ještě dlouho po mojí smrti.

Před deseti lety jsem si myslela, že toužím po takové té nudné, typické tradiční rodině. S Brettem jsme se o dítě snažili roky, než jsme navštívili doktora Wickhama a zjistili, že problém je u Bretta. Ten odmítl byť jen uvažovat o použití darovaného spermatu, takže moje naděje a sny o rodině s ním vzaly za své. Taky byl zásadně proti adopci, říkal o ní, že je to rodičovská forma ruské rulety. Tehdy jsem měla za to, že je prostě zahořklý kvůli tomu, že je neplodný. Nečekala jsem, že by to myslel vážně, a byla jsem stoprocentně přesvědčená, že se postupem času vzpamatuje.

Všechno se změnilo té noci, co k nám přišel jeho nejlepší kamarád, opilý úplně našrot. Brett byl pracovně mimo město a Ethan zaklepal na dveře s dotazem, jestli u nás může přespat. Bydleli jsme v módní čtvrti plné oblíbených barů a Ethan tohle udělal už milionkrát, takže jsem se ani moc nerozmýšlela. Ale ani ne deset minut od chvíle, co jsem ho pustila dovnitř, oznámil, že mi musí něco říct.

Nikdy nezapomenu na ty slzy v jeho očích. Nejdřív jsem je přičítala příliš mnoha pivům a nedávnému rozchodu, který ho poznamenal.

„Brett tě nemiluje,“ vyhrkl najednou. A pak pokračoval: „Před dvěma lety si nechal udělat vasektomii. Proto nemůžete mít děti.“

Stála jsem ve dveřích našeho pokoje pro hosty oněmělá ohromením, když mi vyprávěl, že můj manžel nebyl na té služební cestě sám, ale že mu společnost dělala jiná žena. A pak vyjmenoval půl tuctu jmen dalších žen, se kterými už Brett stihl trávit čas během krátkého trvání našeho manželství.

Připadalo mi to tehdy jako zlý sen a myslela jsem si, že je to jen nějaký trik, protože když Ethan skončil s donášením na mého manžela, přidal ještě vlastní přiznání… že mě už léta miluje.

Rychle jsem rozhovor ukončila, uložila ho do postele s láhví Gatorade a dvěma ibuprofeny a na zbytek noci jsem se zavřela ve svém pokoji.

Když jsem se ráno probudila, byl už pryč, ale celý den jsem pak strávila ověřováním a potvrzováním všech Brettových „aktivit“.

„Myslím, že se půjdu projít,“ zavolám na sestru, obuju si tenisky, nasadím sluchátka a vyrazím ven ze dveří. Všechny ty myšlenky a vzpomínky, co mi víří hlavou, mě přivádí k šílenství, a v tomhle stavu nemůžu projekt Valdez dokončit.

Procházím se naší malebnou čtvrtí a nabírám do plic co nejvíc čerstvého vzduchu, zatímco mi do uší hraje rádio hity osmdesátých let. Syntezátory a funky rytmy mě vždycky vytrhnou i z těch nejpodivnějších nálad. Ještě nikdy mě nezklamaly.

O půl hodiny později se vracím do naší ulice, když vtom vedle mě zastaví stříbrný lexus a někdo stáhne okénko. Stopnu Blue Monday – což mě mrzí, protože je to jedna z mých nejoblíbenějších písniček.

„Ahoj, cizinko.“ Můj soused Dan mi věnuje zářivý úsměv a sundá si z očí zrcadlové sluneční brýle.

„No páni. Ani jsem tě nepoznala. Máš nové auto?“ Přistoupím k okénku a ucítím vůni nové kůže.

„Přímo ze showroomu. Co mu říkáš?“

Pečlivě si auto prohlédnu a přikývnu. V porovnání s mým stařičkým Subaru je samozřejmě úžasné, ale já nikdy nebyla z těch, co by jim na takových věcech záleželo.

„Ale bude mi chybět pohled, jak přijíždíš po ulici v tom jasně červeném BMW,“ řeknu.

„Pch,“ mávne rukou. „To byla šunka. Věčně v servisu. A tu barvu vybírala moje bývalá. Mně se nikdy nelíbila. Ale dneska mi skončila smlouva, nemohl jsem ho vyměnit dřív.“

Když se Dan před pár měsíci přistěhoval do našeho bloku, přišla jsem za ním jako správná sousedka s tácem karamelových koláčků a představila mu sebe i Lucii. Za pár vteřin nás pozval dovnitř a provedl nás po bytě. Byl firemní účetní, právě si prošel ošklivým rozvodem a těšil se na nový začátek. Netrvalo dlouho a sblížili jsme se kvůli našim neúspěšným manželstvím a lásce k téhle malé čtvrti, kde všechny domy vypadají jako z nějakého filmu a sousedé vám neváhají navařit a při tom strkat nos do vašich záležitostí. Nazvala jsem ji miniaturní Wisteria Lane a pak jsme strávili několik hodin povídáním o našich oblíbených televizních seriálech.

Pár měsíců jsme se stýkali jako obyčejní sousedé a pak mě pozval na rande.

Na opravdové rande.

Musela jsem ho zklamat a oznámit mu, že je pro mě prioritou Lucia a nejsem v situaci, kdy bych na něco takového pomýšlela. Nikdy nezapomenu na to, jak zvedl koutky úst v laskavém úsměvu, ale v modrých očích se mu zračilo zklamání. Každopádně to na vztahu mezi námi nic nezměnilo. V zimě mi pořád odklízí sníh z chodníku a nosí mi poštu, když se k ní náhodou dostane. Taky mi doporučuje filmy a dává Lucii všelijaké hračky – plyšáky, ne takové ty hlučné. A vyrazili jsme si spolu několikrát i na farmářský trh, všichni tři.

„Pěkný den na procházku,“ říká a hraje o čas. „Kdybys ještě půl hodiny počkala, přidal bych se.“

To je další věc – miluje naše procházky a rozhovory. Vždycky se nabídne, že poveze kočárek, když s sebou beru Lucii, a nikdy si nestěžuje, když se zastavíme v parku, aby si užila pár minut v dětské houpačce. Ani bych nespočítala, kolikrát nás kolemjdoucí zastavili, rozplývali se nad mou dcerou a pak nám řekli, jaká jsme krásná rodinka.

Pokrčím rameny. „Potřebovala jsem se jen trochu nadýchat čerstvého vzduchu. Chystám se jít domů a vrátit se k práci.“

Roztáhne dlaň přes sněhobílou košili a předstírá, že je raněn. „Uf. V takový krásný den, jako je dnes, by mělo být zakázáno pracovat.“

„To řekni mé šéfové,“ vtipkuju s narážkou na svoje přísnější já. Jsem sice ráda za to, že můžu pracovat sama na sebe, ale někdy je pro mě zatraceně těžké najít motivaci, abych se věnovala svým úkolům. Jediný způsob, jak to vyřešit, je striktně dodržovat stanovený plán. „Doufám, že mi dá brzy volno.“

„To, co jsem říkal minule, jsem myslel vážně. Řekni si datum a pojedeme.“ Před čtrnácti dny jsme popíjeli víno, cpali se pizzou a sledovali nějaký trendy seriál na Netflixu, když mi Dan navrhl, že bychom mohli vyrazit na výlet. My tři. Jeho prarodiče mají ve Wisconsinu farmu a on trval na tom, že by pro Lucii byla zábava podívat se na zvířata. Navíc říkal, že jeho máma děti miluje víc než cokoli na světě a ráda by dcerku pohlídala, kdybychom si večer chtěli vyjet do města.

Byla to lákavá nabídka…

Co jsem otěhotněla, nevzala jsem si žádnou pořádnou dovolenou, ale nechtěla jsem v Danovi vzbuzovat klamné naděje. Nehledě na to, že z představy, že bych nechala svoje jediné dítě s úplně cizím člověkem, se mi dělalo fyzicky špatně.

Na to ještě nejsem připravená.

„Dám ti vědět.“ Ukážu na svůj dům. „Teď se musím vrátit do práce. Gratuluju k novému autu…“

Přeběhnu po chodníku, obejdu zadek jeho nablýskaného nového vozu a vejdu do domu, než mě stihne ještě na minutku zdržet. Dan je v tomhle přeborník. Dovede proměnit jakýkoli nezávazný rozhovor v plnohodnotnou konverzaci na nejmíň tři čtvrtě hodiny. V hloubi duše si myslím, že je osamělý. Deset let byl ženatý se svou láskou ze střední školy. Byli spolu od patnácti let a najednou puf, všechno je pryč. Navíc dům, který koupil, se víc hodí pro rodinu. Dvoupodlažní, se zařízeným suterénem a pěti ložnicemi. Plus oplocený dvorek a hrací koutek po předchozích majitelích. Když se probudí a vidí tu prázdnotu a nevyužitý potenciál, musí ho to mrzet. Dovedu si představit, že si ten dům vybral v naději, že ho jednoho dne zaplní.

A nepochybuju o tom, že se pro něj ta pravá najde – jenom to nejsem já.

V předsíni si zuju tenisky, odložím sluchátka na komodu a jdu do své pracovny, než mě uslyší Lucia. Posadím se a znovu se ocitám tváří v tvář tomu zatracenému dopisu.

Pravděpodobnost, že by dárcem byl slavný, příšerně sexy tenista, je mizivá.

A kdyby to z nějakého nepochopitelného důvodu byl on, na mém životě to nic nezmění.

Jenže moje sestra má pravdu… odpověď na tuhle otázku mě bude pronásledovat do konce života, pokud ji teď nezjistím.

Prohrábnu si vlasy, zhluboka se nadechnu a položím dopis vedle formuláře z kartotéky.

A pak porovnám čísla dárců.

W44321G…

a…

… W44321G.

Shoda. No to mě podrž. Jsou to stejná čísla.

„Carino!“ křičím na sestru. „Carino, pojď sem, rychle!“

Za tři vteřiny se dveře pracovny rozletí dokořán, až praští o zeď.

„Co?“ ptá se. „Co se děje? Stalo se něco?“

Zakryju si ústa dlaní a podám jí oba papíry. „Je to on. Fabian je dárce.“

Prozkoumá čísla a prudce se nadechne. „Já… nemyslela jsem… chci říct, myslela jsem si, že je to nepravděpodobné, ale nemyslela jsem…“

Stejně jako já nemá slov.

„Já vím,“ řeknu a vstřebávám tu informaci, aby mi pronikla až do morku kostí, kde bude po zbytek mého života.

„Co teď budeš dělat?“

Zklidním dech a přinutím se vzchopit. Musím se vrátit na zem. Prožila jsem si malý šok, ale teď se vracím do reality.

Složím oba papíry a zastrčím je do složky v kartotéce, kam patří. Chtěla jsem odpověď. Dostala jsem ji. Jednou, až přijde ten správný čas, se o ni podělím se svou dcerou – ať už to v té době bude mít jakoukoli hodnotu.

„Nic,“ opáčím. „Co bych měla dělat? Můj život – náš život – se tím nijak nezmění. Jediný rozdíl je v tom, že teď můžu doplnit druhou stranu Luciina rodokmenu, pokud někdy bude chtít, abych to udělala.“

Carina se zastaví ve dveřích s rukou na klice a zkoumá můj výraz.

„Jsem v pohodě,“ trvám na svém, i když se mě na nic nezeptala. Dovedu číst její myšlenky, v podstatě je má napsané na čele. Podívám se na hodiny na stole a dodám: „Už by měl být čas na Luciin odpolední spánek, ne?“

Carina za sebou zavře dveře, já otevřu notebook a znovu se ponořím do výzkumu o rodině Valdezových. Tenhle projekt iniciovala žena jménem Mimi, která byla v padesátých letech ještě jako nemluvně adoptována. Nikdy nepátrala po své biologické rodině, bála se, že by se tím dotkla svých adoptivních rodičů, kteří se k ní vždycky chovali skvěle. Teď ale, když už jsou po smrti a ona sama se blíží k závěru svého života, by chtěla znát odpověď na otázky, které ji v myšlenkách trápí už sedmdesát let.

V páté třídě nám rodokmen zadala za úkol paní Wesleyová, v rámci občanské nauky.

Nejdřív mi to přišlo nudné a monotónní. Znala jsem jména svých tet a strýců, bratranců a sestřenic, prarodičů i praprarodičů. Než paní Wesleyová obešla třídu a rozdala formuláře, měla jsem svůj strom už kompletně vyplněný. I s daty narození a tak. Pak mi řekla, ať pokračuju. Ať vyzpovídám svou rodinu a zjistím, jak daleko do minulosti se dokážu dostat, než stopy zmizí.

A tak jsem z otcovy strany vypátrala kořeny až do koloniální Nové Anglie a z máminy strany do poloviny 18. století. Moje prababička Bianco, která byla v té době ještě naživu, vylovila krabici od klobouku plnou starých fotografií z doby, kdy byla prababička ještě malá holka ze severní Itálie, a celé hodiny mi vyprávěla o svých bratrancích a sestřenicích, tetách a strýcích. O spoustě skandálů. Spoustu historek, od těch srdcervoucích až po ty, při kterých jsem se smíchy zakuckala kakaem. Pečlivě jsem si dělala poznámky, přepisovala je na stroji a večer je pak uložila do pořadače. Kopie jsem později poslala všem členům naší rodiny. Netrvalo dlouho a brali mě jako rodinného historika. A totéž jsem udělala i pro matčinu stranu, pro mou francouzskou polovinu. Jako dárek za maturitu nás rodiče vzali na čtrnáct dní do Evropy a zastavili jsme se u všech památek, hrobů a dosud stojících domů, které jsme našli a které nějak souvisely s našimi předky.

Byla jsem rok na vysoké, když se na mojí univerzitě otevřel nový studijní program, který kombinoval genealogii a výzkum DNA.

Takže bylo rozhodnuto.

Jak říká Nonna, všechno má svůj důvod.

Dvakrát kliknu na ikonu programu pro tvorbu rodokmenu a vytvořím nový soubor pro Lucii. Vedle svého jména napíšu jméno jejího otce. A pak se opřu o židli a vnímám ten neskutečný okamžik.

Rossi Alessandra Biancová (matka) a Fabian Catalano (otec).

Lucia Evangeline Biancová (dcera).

Náš vlastní maličký rodinný strom s mohutnými kořeny, které čekají na prozkoumání.

Až přijde ten pravý čas.

Kliknu na ikonu „uložit“ a vracím se k projektu Mimi Valdezové. Jsem už blízko odhalení jména její biologické matky, která ji porodila ve věku patnácti let. Existuje šance, že je ještě naživu. Samozřejmě malá, bylo by jí přes osmdesát. Ale šance tu je. Přihlásím se na svůj účet na Ancestry a pošlu zprávu ženě, jejíž výsledky testů DNA odpovídají Mimi – možná je to sestřenice z druhého kolene. Když skončím, odstrčím židli od stolu… ale pak si to rozmyslím.

Skousnu si ret, vrátím se zpátky k počítači, otevřu Google a váhavě zadám Fabianovo jméno, jedno neochotné ťuknutí do klávesnice za druhým.

Přijde mi to sice z mnoha důvodů špatně, ale najednou mě ovládne zvědavost, osobní zájmy zvítězí a odhazuju veškerou opatrnost.

První výsledek je jeho oficiální web. Stačí jedno kliknutí a objeví se černá stránka s neonovými efekty a moderním sexy písmem. V menu je možné najít videa, články a kontakty na jeho tým. Kliknu na galerii obrázků a kochám se upravenými snímky ze zápasů a několika reklamními fotografiemi na pánské oblečení, které nejspíš v minulosti zdobily lesklé stránky časopisů GQ a Esquire.

Zkoumám ostré úhly jeho čelisti, rovný nos a dokonale vytvarované obočí, které není moc husté ani neurovnané a které má stejný tvar jako to Luciino.

Nikdy nezapomenu na to, jak jsem ležela na tom studeném stole, nohy připoutané, a světlo zářivky nad hlavou mě bodalo do očí.

„Tak pojďme na to,“ řekl doktor Wickham, když se posadil na pojízdnou židličku u nohou vyšetřovacího stolu a jeho asistentka mu podala dlouhou zkumavku plnou dárcovského spermatu. Nebylo to zrovna kouzelné, a už vůbec ne romantické. Samozřejmě jsem si takhle začátek cesty k mateřství nepředstavovala. Doktor mi řekl, abych se uvolnila – zdálo se to nemožné, ale pokusila jsem se o to. Za třicet vteřin bylo po všem. Rozmražené semeno Ambiciózního sportovce bylo oficiálně ve mně. Zbytek už záležel na mém těle.

Oplodnění se uskutečnilo v přirozeném cyklu, nebyly potřeba žádné hormony, protože jsem vždycky měla perfektní osmadvacetidenní cyklus. Doktor mi řekl, že mám patnácti až dvacetiprocentní šanci, že se to podaří na první pokus, a abych nebyla zklamaná, bude-li to trvat dva, tři, čtyři, nebo dokonce osm pokusů.

Vyšlo to ale hned napoprvé.

O devět měsíců později jsem držela Lucii v náručí, vedle mě seděly máma a sestra, a všechny jsme plakaly radostí – kromě Lucie, která měla prostě hlad.

Občas jsem snila o tom, že se s dárcem setkám, ale vždycky jsem předpokládala, že to bude v době, až bude Lucia starší. Třeba si udělá test DNA a objeví nějakého nevlastního sourozence. Setkají se. Bude u toho její biologický otec. Něco takového. A v těch snech jsem přítomná i já – ovšem jen proto, že mu chci poděkovat za ten krásný dar, který mi dal.

Při dalším pátrání o Fabianovi zjišťuju, že vlastní děti nemá. Má jen spoustu vztahů s mladými, krásnými supermodelkami. Hledám dál a ukazuje se, že se na titulní stránky novin dostal až po dvacítce. Jeho život předtím je záhadou, kromě jednoho odstavce na jeho stránce na Wikipedii.

Fabian Catalano se narodil v Chicagu ve státě Illinois. Po studiu na Wakecrest University, kde získal tenisové stipendium, se přestěhoval do Kalifornie, kde trénuje pod vedením známého tenisového trenéra Reeda Cartwrighta. Jeho rodiče jsou Grace rozená DuBoisová a Gianni Catalano. Nikdy nebyl ženatý, je nezadaný a v současné době trvale žije v Los Angeles.

To je všechno.

Jenom drobečky.

Po zbytek odpoledne si procházím rozhovory, které poskytl v různých talk show – a zastavím se, když se dostanu k tomu, kde se ho dotěrná, výřečná blonďatá moderátorka ptá, jestli se svou tehdejší snoubenkou (shodou okolností dcerou jeho dlouholetého trenéra) přemýšleli o tom, kolik budou mít dětí, až se vezmou. A než stačil odpovědět, vysypala ze sebe nějakou vtipnou poznámku o tom, jak budou jejich děti krásné.

Fabian se jí vysmál a začal na ni řvát, že ne každý pár, co se bere, automaticky chce mít děti. Pak si vytrhl mikrofon, naštvaně odešel z pódia a šokovaná moderátorka jen lapala po dechu.

Tenhle rozhovor se uskutečnil před pouhými dvěma měsíci.

Nedá se zjistit, kdy daroval sperma. Můžu se jen domnívat, že to bylo během studia na vysoké. Možná potřeboval peníze? Takhle mladí kluci nemusí domyslet dlouhodobé důsledky svých činů.