Agatha Christie

ZÁHADA SEDMI CIFERNÍKŮ

Kalibr

Přeložil Milan Lžička

The Seven Dials Mystery

Copyright © 1929 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature
and the AC Monogram Logo are registered trade marks
of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. 

All rights reserved.

This edition was published in 2025.

Translation entitled ZÁHADA SEDMI CIFERNÍKŮ

Copyright © 2025 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0493-2

Předmluva

Věci, které o Agatě Christie každý ví: vydala spoustu knížek, které se dodnes prodávají lépe než konkurence, zápletkám jejích klasických detektivek se nic nevyrovná, svého času zmizela, načež se postižená ztrátou paměti znovu objevila v Harrogate, kde ji poznal bendžista z hotelové kapely, napsala Past na myši, nejdéle reprízovanou inscenaci v dějinách divadla, a neuměla psát thrillery.

Proč by tedy měl kdokoli sáhnout po Záhadě Sedmi Ciferníků? Vždyť obsahuje veškeré ingredience klasického thrilleru dvacátých let minulého století ve stylu A. E. W. Masona, Sappera či Johna Buchana. Tajné pikle, proradní cizinci, úžasné vozy se stupačkami a silnými motory, společná hrozba Německa a komunistického Ruska, prominentní večírky, mladí muži potulující se s nabitými revolvery a kurážné mladé ženy – žádná z těchto složek zde nechybí.

A nezapomínejme ani na tajný spolek, který se schází za zavřenými dveřmi a jehož členové nosí masky, takže sami nevědí, co jsou ostatní zač. Není to snad přesně doména Bulldoga Drummonda a Richarda Hannaye? A to je přece žánr, který Agatě Christie nesedí, ne?

Omyl. Záhada Sedmi Ciferníků totiž není thriller. Je to pastiš thrilleru, protilék na bohatýrské holedbání oněch hrdinů. Je jízlivá, bytostně ironická a podrývá celý žánr, do nějž se zdánlivě řadí, mimo jiné i proto, že kromě tohoto všeho přináší též chytře promyšlenou zápletku s typicky christieovským závěrem. „No jo,“ povzdechneme si. „Zase nás dostala.“ Kdyby něco podobného provedl s thrillerem někdo z dnešních mladých radikálů, všichni bychom moudře pokyvovali hlavou a uznale mručeli, jak je to „úžasně postmoderní a sebereferenční a metafiktivní“.

Jenže to bylo tehdy a dnes je dnes, tudíž se už Agatě nedostává uznání za to, jak pomyslně vyplázla jazyk na velká zvířata, která určovala podobu někdejších thrillerů. Copak lze spořádanou manželku a matku ze střední třídy považovat za podvratný živel? To by byl přece pro obrazoborce v kožených bundičkách pořádný trapas, no ne?

Skutečností ovšem zůstává, že Tajemství Sedmi Ciferníků tak docela nenaplňuje žánrová očekávání.

Kromě toho, že ani zde nezapře Agatha Christie spisovatelský um, odhaluje totiž Záhada Sedmi Ciferníků i tu autorčinu stránku, na niž jako by všichni zapomínali. (A při pohledu na odměřené podobenky na přebalech není divu…) A sice, že jí nechyběl smysl pro humor. Byl potutelný a poťouchlý a jasně prosvítal navenek.

Objevuje se hned v první detektivce s Jane Marplovou u postavy Griseldy, beznadějně nevhodné manželky velmi konzervativního faráře. A vyskytuje se i v dalších románech s Marplovou, například v podobě poťouchlých rýpnutí do synovce slečny Marplové, romanopisce Raymonda Westa, jehož Christie neustále shazuje za jeho domýšlivost.

A nechybí ani v příbězích s Poirotem. V těch se totiž pravidelně objevuje snad nejzábavnější postava, kterou Christie stvořila a která ji zároveň nejvíc připomíná – autorka detektivek Ariadne Oliverová. Ta je se svou zálibou v jablcích a neúctou ke konvencím bezpochyby jen chabě maskovanou karikaturou samotné Agathy.

Zatímco Christie má svého belgického detektiva, vůči němuž začala postupem času pociťovat silnou averzi, Oliverová má pro změnu Fina a v jednom kuse si hořce stěžuje, jak od ní bylo pošetilé stvořit depresivního detektiva ze země, o níž nevěděla ani ň, a proto si o ní musí mnohé zjišťovat. Stýská si, že jí ho nakladatel ani čtenáři nedovolí zabít, neboť jim přirostl k srdci. A to vše je podáváno takovým stylem, že se nad strastmi jak této postavy, tak samotné Christie nelze neušklíbnout.

Hned od prvního odstavce Záhady Sedmi Ciferníků nelze pochybovat, že jsme se ocitli ve světě wodehousovské bezstarostnosti. Ani roku 1929 by takový úvod nikdo nenapsal, aniž by si uvědomoval jeho parodičnost.

Z majestátního schodiště v Chimneys se po dvou řítil onen sympatický mladík, Jimmy Thesiger. Pádil do přízemí tak překotně, až se srazil s důstojným komorníkem Tredwellem, který právě nesl halou čerstvou várku horké kávy. Jen díky Tredwellově obdivuhodné duchapřítomnosti a mimořádné hbitosti nedošlo k neštěstí. „Pardon,“ omlouval se Jimmy. „Poslyšte, Tredwelle, nejdu poslední?“

Nahraďte si Jimmyho Thesigera Bertiem Woosterem a Tredwella Jeevesem a nebude to působit nijak nepatřičně. Podle mého lze s jistotou konstatovat, že se Christie při psaní tohoto románu nijak nesnažila konkurovat Buchanovi se Sapperem.

Když se dnes kritici k Agatě Christie vyjadřují, často poukazují na zdánlivou netoleranci a politickou nekorektnost, jež se projevují v jejích postojích k třídním a rasovým otázkám. Je pravda, že o nižších společenských třídách se vyjadřuje povýšeně a například o Židech, Němcích či Rusech mimořádně urážlivě. V tomto směru však odrážela postoje ženy své třídy a generace. Bylo by vlastně pozoruhodné, kdyby se projevovala jinak. Dokonce i taková ikona feminismu jako Virginia Woolfová, která psala zhruba v téže době, vykazuje až znepokojivé nepochopení pro životy a sny „služebných tříd“.

To ovšem lidem nebrání napadat Christie coby ztělesnění nejhorších vlastností Angličanů. Vyčítají jí snobství, necitlivost i rasovou a třídní stereotypizaci.

Nakolik jsou však tyto výtky oprávněné? Osobně jsem odjakživa přesvědčená, že skutečným prubířským kamenem názorů druhých je jejich smysl pro humor. To, co někomu připadá zábavné, vám o dotyčném prozradí mnohem víc než to, k čemu se hlásí s vážnou tváří. Často mám totiž dojem, že si děláme legraci z těch, vůči nimž chováme nejhlubší a nejtajnější opovržení.

Z čeho si tedy Christie dělá legraci v tomto románu?

V prvé řadě z aristokracie. Ješitný, pohodlný a v podstatě nemajetný lord Caterham (už tento titul je sám o sobě absurdní, vždyť název Caterham přímo zosobňuje dusivá předměstí jihoanglických hrabství) je sice vykreslený s laskavostí, ale zatímco Buchan nebo Sapper by ho ztvárnili coby vysoce postaveného člověka hodného úcty a důvěry, ukazuje ho Christie jako postavu zábavnou, na niž jeho rozverná dcera pohlíží se shovívavostí. Je jakýmsi nepříliš vzdáleným příbuzným Wodehousova lorda Emswortha.

Stejně škodolibě si Christie utahuje i ze zbohatlíků. Terčem nelítostného posměchu se tu stávají sir Oswald a lady Cooteovi, první pro přemrštěné ambice, druhá pro neschopnost vymanit se z myšlenkových obzorů nižší střední třídy. Jsme svědky toho, jak se k ní služebnictvo chová s opovržením, a její manžel pro změnu nechápe, že bohatství, titul i materiální úspěch mu přináší pramalé uznání.

Vyšší střední vrstvy to ovšem neschytávají o nic méně než ctižádostivci. Záhada Sedmi Ciferníků je přímo prošpikovaná neschopnými absolventy elitních univerzit z ministerstva zahraničí, které zachraňují jejich ženské protějšky. Muži jsou tupí oslové, kteří unikají pohromám spíš díky štěstí a tomu, že mají v zádech ty správné lidi, než díky vytříbenému úsudku.

Především jsou zde však tepány lidské předsudky. V Záhadě Sedmi Ciferníků vystupuje hned několik postav, jež jako by si přímo říkaly o to, abychom si na ně utvořili reflexivní názor, počínaje tajuplnou východoevropskou hraběnkou a konče zdánlivě spolehlivým, leč suchopárným detektivem ze Scotland Yardu. Všechny tyto bezmyšlenkovité úsudky by odpovídaly obvyklé předpojatosti tehdejších časů.

V závěru románu však Christie téměř všechny tyto postoje obrátí vzhůru nohama.

Netvrdím, že byla ve skutečnosti tajnou radikálkou, která se snažila podrývat úzkoprsou netoleranci své doby a třídy. To by bylo zjevně absurdní, protože Agatha Christie nebyla žádná revolucionářka.

Zároveň ale nebyla ani zdaleka tak bigotně konzervativní, jak se obecně soudí. Záhada Sedmi Ciferníků rozhodně není jen plytkým pokusem postavit všechno na hlavu s cílem uvést v život hypotézu „nejméně pravděpodobného pachatele“. Po mém soudu existují jasné důkazy, že Christie svůj svět vnímala mnohem jasnějším a chladnějším okem, než jak to chápou ti, kteří ji znevažují.

Záhada Sedmi Ciferníků je dokonalým lékem pro všechny, kteří se předávkovali klasickým anglickým thrillerem meziválečného období. Za přečtení však stojí i kvůli tomu, jak umně si Christie pohrává s očekáváními čtenářů a jak nás jejich pomocí obluzuje mistrnými vypravěčskými fígly.

Všechno jsou to triky. A hbitost autorčiny eskamotáže klame náš zrak i s odstupem tolika let.

Val McDermid

PRVNÍ KAPITOLA

Ranní ptáče
dál doskáče

Z majestátního schodiště v Chimneys se po dvou řítil onen sympatický mladík, Jimmy Thesiger. Pádil do přízemí tak překotně, až se srazil s důstojným komorníkem Tredwellem, který právě nesl halou čerstvou várku horké kávy. Jen díky Tredwellově obdivuhodné duchapřítomnosti a mimořádné hbitosti nedošlo k neštěstí.

„Pardon,“ omlouval se Jimmy. „Poslyšte, Tredwelle, nejdu poslední?“

„Ne, prosím. Dosud nesešel pan Wade.“

„Výborně,“ zaradoval se Jimmy a zamířil do jídelny na snídani.

Až na hostitelku zel pokoj prázdnotou a její káravý pohled probouzel v Jimmym stejně nepříjemný pocit, jaký zažíval pokaždé, když zavadil pohledem o oko zdechlé tresky vystavené na pultě rybárny. A přece, proč se na něj u všech všudy ta ženská takhle kouká? Přijít se dolů nasnídat přesně na půl desátou, to se prostě nedělá, když člověk pobývá na panském sídle. Jistě, je už sice čtvrt na dvanáct, což je nejspíš na pováženou, ale stejně –

„Asi jsem se drobátko opozdil, lady Cooteová. Že ano?“

„Na tom nesejde,“ odvětila lady Cooteová zádumčivě.

Ve skutečnosti ji pozdní příchody na snídani notně dopalovaly. Prvních deset let manželství se sir Oswald Coote (tehdy pouze pan) bez obalu řečeno rozčertil, pokud dostal ranní krmi naservírovanou byť jen půl minutky po osmé. Lady Cooteová se tudíž naučila vnímat nedochvilnost jako smrtelný hřích zcela neomluvitelné povahy. A zvyk je železná košile. Navíc šlo o ženu svědomitou, tudíž si chtě nechtě kladla otázku, jestli tihle mladí vůbec budou na světě co k čemu, když se jim ráno nechce z postele. Jak často říkával sir Oswald novinářům i dalším lidem: „Svůj úspěch přičítám výhradně zvyku časně vstávat, střídmé životosprávě a přísnému dennímu režimu.“

Lady Cooteová byla statná pohledná žena tragického typu. Měla velké smutné oči a hluboký hlas. Umělci hledajícímu model pro obraz „Ráchel oplakávající své děti“ by lady Cooteová přišla náramně vhod. Výtečně by se uplatnila i v melodramatu coby ublížená manželka hlavního padoucha klopýtající chumelenicí.

Působila dojmem, jako by ji v nitru tížilo nějaké strašlivé trápení, a přitom lady Cooteová popravdě řečeno v životě žádné trable nezakusila, až na oslnivý vzestup sira Oswalda k bohatství. V mládí to bývalo veselé, rozverné stvoření, až po uši zamilované do Oswalda Coota, ctižádostivého mladíka z obchodu s bicykly vedle otcova železářství. Žili si nadmíru šťastně, nejprve ve skrovném bytě, pak v malém domku, potom ve větším a postupně v čím dál rozlehlejších domech, ale vždycky v rozumné vzdálenosti od „fabriky“, až se nakonec sir Oswald vypracoval natolik, že už na sobě s „fabrikou“ nebyli závislí, a tak si ke své potěše mohl pronajímat ta největší a nejskvostnější sídla, jaká byla po celé Anglii k mání. V Chimneys se doslova psaly dějiny, a když si ho sir Oswald na dva roky pronajal od markýze z Caterhamu, měl dojem, že se ocitl na vrcholu svých ambicí.

Lady Cooteová z toho zdaleka takovou radost neměla. Připadala si totiž osamělá. V prvních letech manželství představovaly její hlavní kratochvíli rozmluvy s „děvečkou“ – ale i když se z jedné „děvečky“ staly časem tři, zůstávaly pro lady Cooteovou hovory se služebnictvem stále hlavním rozptýlením dne. Ovšem teď, se zástupem posluhovaček, komorníkem připomínajícím arcibiskupa, několika lokaji impozantních proporcí, houfem kmitajících kuchyňských ficek, úděsným cizím šéfkuchařem „vznětlivé povahy“ a majestátní hospodyní, která při chůzi střídavě vrzala a šustila, si lady Cooteová přišla jako trosečnice na opuštěném ostrově.

Zhluboka si povzdechla a k nemalé úlevě Jimmyho Thesigera, který si na to konto hned přidal ledvinky se slaninou, vyšla otevřeným francouzským oknem ven.

Pár chvil lady Cooteová zkroušeně postála na terase, načež sebrala odvahu a šla si promluvit s vrchním zahradníkem MacDonaldem, který si právě autokraticky obhlížel panství, jemuž vládl. Mezi vrchními zahradníky byl MacDonald sám velký šéf a náčelník. Znal svou úlohu – vládnout. A tak vládl – a to despoticky.

Lady Cooteová k němu nervózně přistoupila.

„Dobrýtro, MacDonalde.“

„Dobrýtro, milostivá.“

Mluvil, jak vrchní zahradníci mluvívají – truchlivě, leč důstojně – jako císař na pohřbu.

„Tak mě napadlo – nemohli bychom k večeři dostat jako dezert pár těch pozdních hroznů?“

„Ještě nedozrály,“ odtušil MacDonald.

Pronesl ta slova vlídně, ale nesmlouvavě.

„Aha!“ pípla lady Cooteová.

Opět sebrala odvahu.

„Ale včera jsem zašla do skleníku úplně na konci, jeden jsem okusila a připadal mi chutný.“

MacDonald se na ni podíval, až celá zrudla. Vzbudil v ní dojem, že si dovolila něco neomluvitelného. Nebožka markýza z Caterhamu se zjevně nikdy nedopustila takového prohřešku, aby vstoupila do vlastního skleníku a ochutnala hrozen vína.

„Kdybyste poručila, milostivá, nechal bych vám hrozen uříznout a poslat,“ vyčetl jí MacDonald.

„Aha, děkuji,“ odvětila lady Cooteová. „Dobře, příště to tak udělám.“

„Bohužel ale ještě pořádně nedozrály.“

„Ne,“ špitla lady Cooteová, „asi ne. Zatím to tedy necháme být.“

MacDonald jen důležitě mlčel. Lady Cooteová se odhodlala ještě jednou.

„Taky jsem s vámi chtěla mluvit o tom trávníku vzadu v růžové zahradě. Napadlo mě, jestli by se nedal využít jako hrací plocha. Sir Oswald totiž moc rád hraje bowls.“

Co by ne, pomyslela si lady Cooteová, jež měla v malíčku dějiny Anglie. Nehrál snad bowls i sir Francis Drake s družinou svých rytířů ve chvíli, kdy se na obzoru objevilo španělské loďstvo? Bezpochyby se tedy jedná o ctihodnou kratochvíli, proti níž snad nemůže MacDonald nic namítat. Jenže to nepočítala s příznačným rysem správného vrchního zahradníka, totiž vzepřít se každičkému návrhu, který je mu předložen.

„Ale jo, asi by se tak využít dal,“ odtušil MacDonald vyhýbavě.

Vpravil do těch slov jakousi nerozhodnost, ovšem jejich pravým cílem bylo vlákat lady Cooteovou do zhoubné pasti.

„Kdyby se maličko vyplel… a posekal… a tak,“ pokračovala s nadějí.

„Mhm,“ zamručel MacDonald. „To by šlo. Jenže to bych musel stáhnout Williama z dolního pomezí.“

„Ach tak!“ znejistěla lady Cooteová. Pod slovy „dolní pomezí“ si nedovedla zhola nic představit – nanejvýš jí matně evokovala jakousi skotskou píseň –, bylo však zřejmé, že pro MacDonalda představují nepřekonatelnou překážku.

„A to by byla škoda,“ navázal MacDonald.

„Ovšemže,“ přitakala lady Cooteová. „To by byla.“ Až se v duchu sama divila, proč tak vřele souhlasí.

MacDonald se na ni upřeně zadíval.

„Ale kdyby to milostivá ráčila poručit…“

Větu už nedořekl. Hrozivý tón jeho hlasu byl však výmluvný. Lady Cooteová bez meškání kapitulovala.

„Kdepak,“ vyhrkla. „Naprosto vám rozumím, MacDonalde. Ne ne, jen ať se William raději dál věnuje dolnímu pomezí.“

„Taky si myslím, milostivá.“

„Ano,“ přisvědčila lady Cooteová. „Ano, samozřejmě.“

„Tušil jsem, že budete pro, milostivá,“ dodal MacDonald.

„Ale samozřejmě,“ zopakovala lady Cooteová.

MacDonald si nadzvedl klobouk a vzdálil se.

Lady Cooteová si nešťastně povzdechla a dívala se za ním. Vtom se na terase vedle ní zjevil Jimmy Thesiger, posílený ledvinkami se slaninou, a také si povzdechl, ovšem z naprosto odlišného důvodu.

„To máme nádherně, což?“ prohodil.

„Tak?“ odvětila lady Cooteová duchem nepřítomně. „No jo, to asi máme. Ani jsem si nějak nevšimla.“

„A kde jsou ostatní? Na lodičkách na jezírku?“

„Asi. Vlastně bych se ani nedivila.“

Pak se lady Cooteová otočila a spěšně zašla zpátky do domu. Tredwell tam právě kontroloval konvici s kávou.

„Můj ty světe,“ spráskla lady Cooteová ruce. „Copak pan… pan…“

„Wade, milostivá?“

„Ano, pan Wade. On ještě pořád nevstal?“

„Ne, prosím.“

„Vždyť už je takových hodin.“

„To je, milostivá.“

„Propáníčka. Ale někdy snad vstát musí, Tredwelle, no ne?“

„To bezpochyby. Včera se prosím pan Wade dostavil ke stolu v půl dvanácté.“

Lady Cooteová se podívala na hodiny. Bylo už za pět minut tři čtvrtě na dvanáct. Zaplavila ji vlna lidského soucitu.

„Máte to tuze těžké, Tredwelle. Muset sklidit ze stolů a v jednu už zase podávat oběd.“

„Na móresy mladých pánů už jsem zvyklý, milostivá.“

Výtka z jeho úst vyzněla důstojně, leč nepřeslechnutelně. Podobně by církevní hodnostář pokáral jinověrce či ateistu, který se bezděky nechtěně prohřešil.

Lady Cooteová se toho rána už podruhé zarděla. Vtom však přišlo vítané vyrušení. Otevřely se totiž dveře a do jídelny nakoukl obrýlený mladík s vážnou tváří.

„Á, tady jste, lady Cooteová. Shání vás sir Oswald.“

„Aha, hned za ním zajdu, pane Batemane.“

Lady Cooteová se chvatně vzdálila.

Rupert Bateman, který byl osobním tajemníkem sira Oswalda, zamířil opačným směrem a vyšel na terasu, kde dosud postával Jimmy Thesiger a kochal se.

„Nazdar, Opičáku,“ prohodil Jimmy. „Asi budu muset jít obveselovat ty blbý holky. Jdeš taky?“

Bateman zavrtěl hlavou, po terase dokráčel k francouzskému oknu knihovny a vstoupil. Jimmy s přívětivým úšklebkem na rtech sledoval jeho mizející záda. Svého času chodil s Batemanem do školy, kde si ten obrýlený kluk s vážnou tváří z bůhvíjakého důvodu vysloužil přezdívku Opičák.

Opičák, uvažoval Jimmy v duchu, je pořád navlas stejný osel jako kdysi. Jako ulité na něj pasovalo pořekadlo „Život je vážná věc“.

Jimmy zívl a pozvolna vykročil k jezeru. Dívky tam byly tři – vlastně úplně obyčejné holky, dvě s tmavým mikádem, jedna s plavým. Ta, co se nejvíc chichotala, byla Helen (aspoň myslel), další se jmenovala Nancy a té třetí se z nějakého důvodu říkalo Kočena. Spolu s nimi tam byli i jeho dva kamarádi Bill Eversleigh a Ronny Devereux, zaměstnaní čistě pro okrasu na ministerstvu zahraničí.

„A hele,“ řekla Nancy (nebo možná Helen). „Míří sem Jimmy. A kde je ten… jak se jmenuje?“

„Snad nám nechceš říct,“ ozval se Bill Eversleigh, „že Gerry Wade ještě pořád vyspává? S tím už by se mělo něco dělat.“

„Jestli si nedá bacha,“ podotkl Ronny Devereux, „tak jednoho dne propásne snídani úplně – a vyhrabe se z pelechu až k obědu nebo odpolednímu čaji.“

„Že se nestydí,“ utrousila slečna Kočena. „Děsně tím totiž trápí lady Cooteovou. Ta čím dál víc připomíná slípku, co chce snést vajíčko a nejde jí to. Tohle se nedělá.“

„Vytáhneme ho z postele,“ navrhl Bill. „Pojďme na to, Jimmy.“

„Chce to něco delikátnějšího,“ namítla Kočena. Slůvko „delikátní“ si dost oblíbila. Používala ho náramně často.

„Delikátnost není nic pro mě,“ opáčil Jimmy. „Na tu mě neužije.“

„Co takhle dát hlavy dohromady a zítra ráno něco vyvést,“ nadhodil neurčitě Ronny. „Třeba že ho vzbudíme už v sedm. Ztropíme v domě cambus. Tredwellovi z toho spadnou ty jeho falešné kotlety a upustí konvici s čajem. Lady Cooteová dostane hysterický záchvat a omdlí Billovi v náručí – Bill má na takovou váhu figuru. Sir Oswald řekne ‚Ehm!‘ a ocel stoupne v ceně o bod a pět osmin. A Opičák projeví emoce, zahodí brýle a dupne si na ně.“

„To Gerryho neznáš,“ namítl Jimmy. „Snad by ho mohla probudit pořádná sprška studené vody – chrstnuté na patřičná místa. Ale beztak by se akorát převalil a hnípal dál.“

„Musíme vykoumat něco delikátnějšího než studenou vodu,“ děla Kočena.

„No jo, ale co?“ štěkl Ronny. Na to už nikdo neměl odpověď.

„Něco bychom měli zvládnout vymyslet,“ ozval se Bill. „Komu to nejvíc pálí?“

„Opičákovi,“ pravil Jimmy. „Tamhle zrovna jde a už zase se tváří uštvaně. Opičák měl odjakživa za ušima. To je jeho prokletí už odmalička. Trochu mu potrápíme mozkové závity.“

Bateman si trpělivě vyslechl poněkud nesourodé líčení. Očividně měl naspěch, a tak nemarnil čas a hned se vytasil s řešením.

„Navrhoval bych budík,“ vyhrkl. „Sám ho používám, abych nezaspal. Zjistil jsem totiž, že když vám ráno potichoučku donesou čaj, ne vždycky vás to probudí.“

Po těch slovech odkvačil.

„Prý budík,“ kroutil Ronny hlavou. „Jeden budík. Gerryho Wadea by jich probudil leda tak tucet.“

„No a proč ne?“ nadhodil vážně Bill. „Už to mám. Sjedeme společně do Market Basingu a každý si koupíme budík.“

Ozval se smích a rozproudila se debata. Bill a Ronny odešli pro auta. Jimmy dostal za úkol vyslídit, jak to vypadá v jídelně. Zakrátko se vrátil.

„Už tam sedí. Dohání, co zameškal, a cpe se topinkami s marmeládou. Jak to udělat, aby nechtěl jet s námi?“

Rozhodlo se, že je třeba oslovit lady Cooteovou a požádat ji, ať ho nějak zabaví. Úlohy se zhostili Jimmy, Nancy a Helen. Lady Cooteová byla zaskočená a nedůvěřivá.

„Kanadský žert? Ale budete opatrní, viďte, moji milí? Ne aby to odnesl nábytek či vybavení a s vodou to když tak nepřehánějte. Příští týden totiž musíme tenhle dům zase předat. Tak aby si lord Caterham nemyslel –“

Do hovoru se vmísil Bill, který se mezitím vrátil z garáže, a na uklidněnou pravil:

„Žádné strachy, lady Cooteová. Palička Brentová – dcera lorda Caterhama – je moje výborná kamarádka. A ta je pro každou špatnost – úplně každou! Můžete mi věřit. A navíc tu nic nezničíme. Všechno proběhne poklidně.“

„Delikátně,“ dodala slečna Kočena.

Lady Cooteová sklíčeně odkráčela po terase, na niž z jídelny právě vyšel Gerald Wade. Pakliže byl Jimmy Thesiger blondýn s andělsky bezelstným výrazem, o Geraldu Wadeovi se dalo říct jen tolik, že byl ještě blonďatější a bezelstnější a že v porovnání s jeho bezduchým výrazem působila Jimmyho tvář celkem inteligentně.

„Dobrýtro, lady Cooteová,“ pozdravil Gerald Wade. „Kde jsou ostatní?“

„Všichni odjeli do Market Basingu,“ vysvětlovala lady Cooteová.

„A proč?“

„Kvůli nějakému vtípku,“ pravila lady Cooteová svým hlubokým zádumčivým hlasem.

„Na vtípky je takhle po ránu ještě docela brzo,“ soudil Wade.

„Ono už zase tak brzo po ránu není,“ opáčila lady Cooteová kousavě.

„Bohužel jsem si dal drobátko na čas,“ kál se Wade s podmanivou upřímností. „Je to pozoruhodné, ale když někde pobývám, vždycky se probouzím jako poslední.“

„Vskutku pozoruhodné,“ přitakala lady Cooteová.

„Netuším, čím to je,“ přemítal Wade. „Nějak mě nic nenapadá.“

„Tak proč si prostě nepřivstanete?“ nadhodila lady Cooteová.

„Co?“ užasl Wade. Prostota daného řešení ho vyvedla z míry.

Lady Cooteová s vážnou tváří pokračovala.

„Mockrát jsem slyšela sira Oswalda říkat, že nejdál to mladý člověk ve světě dotáhne, když dodržuje pevný režim.“

„Ach ano, já vím,“ pravil Wade. „A taky se tím řídím, když jsem ve městě. Vždyť nejvýš do jedenácti musím být na starém dobrém zamini. Neračte si myslet, že jsem nějaký flink, lady Cooteová. Poslyšte, máte to ale přenádherné květiny tam vzadu na záhonu. Nemůžu si vybavit, jak se jmenují, doma nám ale rostou taky – tamty fialové. Moje sestra totiž děsně ráda zahradničí.“

Lady Cooteová rázem zpozorněla. Ozvaly se v ní veškeré křivdy.

„A jaké máte zahradníky?“

„Ále, jenom jednoho. Přijde mi jako takový starý nekňuba. Nic moc neumí, ale dělá, co se mu řekne. A to je velká výhoda, no ne?“

Lady Cooteová přisvědčila s takovou hloubkou citu v hlase, že by se uplatnila i jako melodramatická herečka. Nato začali rozebírat neřesti zahradníků.

Výprava do města mezitím probíhala jako na drátku. Účastníci vpadli do ústřední prodejny v Market Basingu a značně jejího majitele zaskočili nenadálou poptávkou po budících.

„Škoda že tady s námi není Palička,“ posteskl si Bill. „Znáš ji, Jimmy, ne? Hned by ti padla do oka. Je to prima holka – fakt bezvadná – a abys věděl, tak jí to i myslí. Znáš ji, Ronny?“

Ronny zakroutil hlavou.

„Ty neznáš Paličku? Kde žiješ, člověče? Je to vážně klasa.“

„Buď trochu delikátnější, Bille,“ pokárala ho Kočena. „Přestaň žvatlat o svých kamarádkách a věnuj se tomu, čemu máš.“

Tu se rozhovořil majitel obchodu pan Murgatroyd.

„Smím-li vám radit, slečno, nekupujte ten za sedm šilinků a jedenáct pencí. Hodiny jsou to dobré, což o to – nechci je hanit, ale vřele doporučuju tenhle typ za deset šilinků a šest pencí. Stojí za to si připlatit. Prvořadá je přece spolehlivost. Nerad bych, abyste potom říkala –“

Všem bylo zřejmé, že pana Murgatroyda je nutno vypnout jako puštěný kohoutek.

„Spolehlivost budíku nás nezajímá,“ ozvala se Nancy.

„Stačí, když půjde aspoň den, nic víc,“ dodala Helen.

„A nechceme žádný delikátní,“ přisadila si Kočena. „Chceme takový, co zvoní pořádně nahlas.“

„Chceme –,“ spustil Bill, ale větu už nedořekl, protože technicky založený Jimmy konečně rozlouskl princip hodinového strojku. Dalších pět minut se tudíž obchodem hlasitě rozléhalo pronikavé drnčení spousty budíků.

Nakonec si vybrali šestici prvotřídních časoměr.

„A víte co?“ prohodil velkoryse Ronny. „Vezmu jeden i Opičákovi. Byl to jeho nápad, tak ho přece nevynecháme. Ať tam má i on svého zástupce.“

„To je fakt,“ přisvědčil Bill. „A jeden koupím taky lady Cooteové. Čím víc, tím líp. Navíc sama přiložila ruku k dílu. Momentálně nejspíš našemu Gerrymu vymlouvá díru do hlavy.“

A opravdu – v danou chvíli mu lady Cooteová obšírně vykládala o MacDonaldovi a cenami ověnčené broskvi a náramně se přitom bavila.

Budíky byly zabaleny a zaplaceny. Celý v rozpacích hleděl pan Murgatroyd za odjíždějícími vozy. Tuze vitální jsou dneska ti mladí z vyšších vrstev, opravdu tuze vitální, jenže čert aby se v nich vyznal. Pak se s úlevou otočil, aby obsloužil paní farářovou, která si přála nový typ nekapající konvičky na čaj.

DRUHÁ KAPITOLA

O budících

„Tam kam je schováme?“

Po večeři opět zaúkolovali lady Cooteovou, které však nečekaně přišel na pomoc sir Oswald, když navrhl partičku bridže – byť slůvko „navrhl“ není zrovna přesné. Sir Oswald, jak se patří na jednoho z „kapitánů našeho průmyslu“ (v pořadí sedmého z prvního sledu), pouze vyjádřil hnutí své mysli a lidé okolo se hned mohli přetrhnout, aby přání toho velikána vyhověli.

Rupert Bateman a sir Oswald hráli proti lady Cooteové s Geraldem Wadem, což bylo velmi příhodné rozložení sil. Sir Oswald totiž v bridži vynikal, ostatně jako ve všem jiném, a proto rád hrával se schopným partnerem. A Bateman byl stejně zdatný hráč bridže jako tajemník. Oba se omezovali výhradně na dražbu, takže jen stroze hlásili „dvě bez trumfů“, „kontra“ či „tři piky“. Naopak lady Cooteová a Gerald Wade si přátelsky povídali a mladík na závěr každé partie neopomněl upřímně obdivným tónem uznat: „Tedy, partnerko, tohle jste sehrála famózně,“ což lady Cooteové připadalo neotřelé a nadmíru lichotivé. K tomu jim navíc výborně chodil list.

Ostatní se naoko vydali do velkého sálu tančit na hudbu z rozhlasu. Ve skutečnosti se však za tlumeného chichotání a hlasitého tikotu budíků shlukli u dveří pokoje Geralda Wadea.

„Do řady pod postel,“ navrhl Jimmy na Billovu otázku.

„A jak je nařídíme? Jako na kolik hodin? Všechny stejně, aby naráz spustily ohlušující rambajz, anebo jeden po druhém?“

O celé věci se rozhořela vášnivá debata. Jedna strana prohlašovala, že velespáče jako Gerry Wade vzbudí jedině současné zvonění celé osmičky budíků. Protistrana naopak horovala pro konstantní, navazující cinkot.

Nakonec zvítězila druhá možnost. Nařídili tedy budíky tak, aby od půl sedmé ráno spouštěly jeden po druhém.

„A upřímně doufám,“ moralizoval Bill, „že to pro něj bude ponaučení.“

„Tak tak,“ přisvědčila Kočena.

Jali se tedy budíky schovávat, když vtom dostali echo.

„Ss-ss,“ sykl Jimmy. „Někdo jde nahoru.“

Vypukla panika.

„Tak nic,“ dodal Jimmy. „Je to jenom Opičák.“

Bateman využil toho, že měl právě coby tichý hráč chvilku volno, a odskočil si k sobě pro kapesník. Cestou do pokoje se zastavil a zběžně obhlédl situaci.

„Uslyší je tikat, až půjde spát,“ podotkl prostě a věcně.

Spiklenci se po sobě podívali.

„Co jsem vám říkal?“ hlesl Jimmy uznale. „Opičákovi to vždycky myslelo!“

Myslitel mezitím odkráčel.

„A má pravdu,“ uznal Ronny Devereux s hlavou nachýlenou na stranu. „Osm naráz tikajících budíků dělá pořádný kravál. Takový nepřeslechne ani ten náš moula Gerry. Dovtípí se, že tu něco nehraje.“

„Já ti nevím,“ ozval se Jimmy Thesiger.

„Co jako?“

„Jestli je až takový moula, jak si všichni myslíme.“

Ronny se na něj zadíval.

„Přece našeho Geralda všichni známe.“

„Vážně?“ opáčil Jimmy. „Občas mám dojem, že… zkrátka že nikdo nemůže být až takový moula, jakého ze sebe náš Gerry dělá.“

Všichni na něj jen koukali. Ronnymu se ve tváři objevil vážný výraz.

„Jimmy,“ odtušil, „ty jsi ale hlavička.“

„Druhý Opičák,“ uznal Bill.

„Prostě mě to tak napadlo, to je celé,“ hájil se Jimmy.

„Nechme těch delikátních řečiček,“ ozvala se Kočena, „a radši řešme, co s těmi budíky.“

„Hele, Opičák už se zas vrací, tak se zeptáme jeho,“ nadhodil Jimmy.

Když Opičáka požádali, ať problém rozlouskne svým bystrým mozkem, dostalo se jim verdiktu:

„Počkejte, až zalehne a usne. Potom se do pokoje tiše vkraďte a postavte budíky na podlahu.“

„Náš Opičák má zase recht,“ prohodil Jimmy. „Teď si každý svůj budík znova odneste a pak půjdeme dolů, ať nevzbudíme podezření.“

V přízemí stále probíhalo bridžové klání – jen s drobnou změnou. Sir Oswald teď hrál s manželkou a hnidopišsky ji upozorňoval na chyby, jichž se dopouštěla při sehrávkách té které partie. Lady Cooteová výtky dobromyslně přijímala a pranic si z nich nedělala. Nikoli jednou, leč mnohokrát mu odpověděla:

„Aha, miláčku. Jsi moc hodný, že mi to říkáš.“

Načež tytéž chyby pořád opakovala.

Tu a tam prohodil Gerald Wade k Opičákovi:

„Výborně sehráno, parťáku, fakt výborně.“

Bill Eversleigh se zatím s Ronnym Devereuxem věnovali propočtům.

„Dejme tomu, že půjde na kutě kolem půlnoci – kolik bychom mu tak měli dát, hodinku?“

Nato si zívl.

„Je to zvláštní – do hajan obvykle chodívám tak ve tři ráno, ale jelikož vím, že dneska musíme krapet ponocovat, dal bych cokoli za to, abych jako maminčin mazánek mohl zalehnout hned.“

Všichni se shodli, že jsou na tom stejně.

„Prosím tě, Mario,“ zvýšil sir Oswald maličko popuzeně hlas. „Dokola ti opakuju, ať neváháš, když jsi na pochybách, jestli impasovat, nebo ne. Dáváš tím totiž celému stolu informace.“

Na to měla lady Cooteová v rukávu velmi pádnou odpověď, a sice že je sir Oswald právě v pozici tichého hráče, tudíž se k průběhu partie nemá co vyjadřovat. Nechala si ji však pro sebe. Místo toho se vlídně usmála, naklonila nad stůl své bujné poprsí a upřeně se zadívala do karet Geraldu Wadeovi, který seděl po její pravici.

Její obavy se rozptýlily, neboť spatřila dámu, a tak vynesla kluka, uhrála impasem zdvih a položila svůj list na stůl.

„Čtyři zdvihy a mám rubber,“ zvolala. „Myslím, že jsem měla velké štěstí, uhrát takhle čtyři zdvihy.“

„Štěstí,“ zamručel Gerald Wade, odstrčil se i s židlí a zamířil za ostatními ke krbu. „Prý štěstí. Na tuhle ženskou vážně bacha.“

Lady Cooteová si sbírala bankovky a mince.

„Vím, že mi karty moc nejdou,“ pravila posmutnělým tónem, v němž přesto zazníval nádech radosti. „Ale mívám ve hře z pekla štěstí.“

„Z tebe nikdy bridžistka nebude, Mario,“ konstatoval sir Oswald.

„Asi ne,“ přisvědčila lady Cooteová. „Vím, že nebude. Neustále mi to předhazuješ. A já se přitom tak snažím.“

„To teda,“ špitl Gerald Wade. „A nijak se tím netají. Položila by člověku hlavu až na rameno, kdyby mu nenakoukla do karet jinak.“

„Vím, že se snažíš,“ uznal sir Oswald. „Jenomže nemáš pro karty cit.“

„Uznávám, miláčku,“ souhlasila lady Cooteová. „Však mi to pořád opakuješ. A dlužíš mi ještě deset šilinků, Oswalde.“

„Opravdu?“ zatvářil se sir Oswald překvapeně.

„Ano, dělá to sedmnáct set – osm liber deset. Dal jsi mi jen osm liber.“

„Ajaj,“ kál se sir Oswald. „Moje chyba.“

Lady Cooteová se na něj smutně usmála a vzala si chybějící bankovku. Měla manžela moc ráda, nemínila se jím však nechat připravit o deset šilinků.

Sir Oswald odkráčel k servírovacímu stolku a dopřál si sklenku whisky se sodou. V půl jedné ráno si přítomní popřáli dobrou noc.

Ronny Devereux, který měl pokoj hned vedle Geralda Wadea, dostal za úkol sondovat situaci. Ve tři čtvrtě na dvě se vykradl a zaklepal ostatním na dveře. Za šourání, hihňání a šuškání se společnost v pyžamech a župáncích sešla na chodbě.

„Něco delikátního,“ nadhodila zadumaně slečna Kočena.