Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.
Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs alias Marie Lamballe

CAFÉ ENGEL

Goldene Jahre

Copyright © 2024 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket Illustration © by arcangel.com/Joanna Czogala, Deposite Photo/SinaEttmer

Jacket design © by buerosued.de

Translation © 2025 by Dagmar Hoangová

ISBN 978-80-249-5827-9

Květen 1965

HILDA

Jaro na sebe nechalo toho roku čekat. Skoro do konce dubna bylo nutné nosit zimní kabáty a vlněné šály a hezké jarní kostýmy wiesbadenských dam zůstaly ve skříních. Teď ale, právě včas na májové oslavy, příroda v teplém slunečním svitu explodovala. Město se slavnostně vyzdobilo ke každoročně se opakujícímu divadelnímu zážitku. V lázeňských parcích září barevné květinové záhony, keře se musí ještě v rychlosti ostříhat, trávníky jsou čerstvě posekané a bílé vlajky a plakáty umístěné všude upozorňují na festival. V těch májových dnech je Wiesbaden mezinárodní. Turisté ze všech zemí světa se mísí mezi domácí, promenují po Wilhelmstrasse, vysedávají v pouličních kavárnách a přicházejí do divadla na akce květnového festivalu.

I v kavárně U Anděla je čilý ruch, protože se tu scházejí umělci a lidé od divadla, rychle si něco zakousnou před zkouškou, posedí s kolegy u sklenky vína a odborně diskutují o představeních z Ruska nebo Francie. I novináři sem zaskočí, aby toho či onoho umělce přiměli k interview.

Včera dávali v Opeře Katerinu Izmajlovu od Šostakoviče. Umělci i hosté seděli do pozdních hodin ve vlahé noci u venkovních stolů. Dnes je zase nádherné letní počasí a všechna místa před kavárnou jsou dokonce už dopoledne obsazená.

Uvnitř ale panuje bouřlivá nálada.

„Právě v květnu se musejí brát!“ hubuje matka Elsa. „Nemůže to počkat do léta? Když to už musí být…“

Je krátce před jednou, dole v kavárně je velký provoz, Hilda ale stojí ve svém bytě před šatníkem a sténá, protože neví, co si má obléknout.

„Vezmi si ty zelené!“ křikne matka, která sedí v Hildině kuchyni a natírá si bolavé nohy mastí. „To stačí. Jedeš přece do Eltville jen proto, abys obsluhovala ve dvoře svatební hosty.“

„Ty už mi ale správně nesedí,“ povzdechne si Hilda. „A taky jsou vyšlé z módy…“

Je nervózní, což se jí ve skutečnosti stává zřídka. Vše, co se týká kavárny, organizuje s velkým klidem a jistotou. I když jde do tuhého, na Hildu je vždycky spolehnutí. Nastrojit se ale na svatbu jí připadá těžké. Není jí už dvacet, boky má zaoblenější, na horním objemu taky přibrala a před několika týdny objevila mezi světlými vlasy první šediny. A na reprezentativní oblečení není stavěná, protože pracuje od rána do večera v kavárně a nosí většinou sukni a halenku.

„Já Mišu nechápu,“ prohlásí Elsa a zasténá, protože se při natírání musí ohnout.

„Nech toho, mami, hned ti to udělám…“

„Ne, ne ‒ musíš se obléknout. Zvládneme to tady i bez tebe,“ řekne matka. „Ale to, že si chce Miša za každou cenu vzít ženu o pět let starší, nemůže fungovat! Takový mladík by si mohl najít nějakou mladší…“

Hilda mlčí, protože na toto téma se v rodině diskutuje celé týdny. Miša a Simone spolu žijí už čtyři roky bez oddacího listu, bydlí na vinici Jeana-Jacquese v Eltville a Miša je na nejlepší cestě stát se dobrým vinařem. Určitě je to také zásluha Simone, která mu stojí vesele a spolehlivě po boku a osvědčila se i jako skvělá šenkýřka malé restaurace. Proč by se ti dva neměli vzít?

Hilda vrhne pohled na hodiny. Zjistí, že je nejvyšší čas se rozhodnout. Sňatek je stanoven na čtrnáctou hodinu, dole v kavárně u stolu štamgastů čekají školačky Sina, Marion a Petra, které chce vzít Hilda na obřad svým autem, a její drahý manžel Jean-Jacques se v bytě ještě neukázal. Přitom mu už pověsila oblek na dveře ložnice a vedle ponožek a kravaty připravila čistou košili.

„Tak tedy zelené,“ utrousí Hilda rezignovaně a zmizí v koupelně, aby se upravila. Samozřejmě nechtějí vlasy právě dnes ležet tak, jak si přeje, šaty se na bocích napínají a v pase krčí ‒ no skvělé, to bude jako svědkyně v kostele vypadat!

„Pořádně jsi přibrala,“ řekne matka Elsa taky okamžitě, když špatně naladěná Hilda vyjde do chodby. „Nic si z toho ale nedělej, dítě, to ten přechod, člověk jde prostě do šířky. Později všechno zase shodíš.“

Matky jsou občas hrozně bezcitné. Hildě je dvaačtyřicet a v žádném případě si nemyslí, že je v přechodu.

„Neviděla jsi Jeana-Jacquese?“ zeptá se rozzlobeně.

„Ten právě vběhl do ložnice. Ani Allô, ma chère nebo něco takového mi neřekl…“

Hilda spěchá do ložnice, ve které se Jean-Jacques přehrabuje v otevřené skříni.

„Kde je ten pěkný oblek, ma colombe? Musím se vyparádit pro mladou nevěstu…“

„Otevři oči!“ zavrčí na něho a ukáže na připravené věci. „A obuj si černé boty, ty jsem extra pro tebe vyčistila.“

„Kdybych tě neměl, mon chou…“

„Pospěš si, musíme vyrazit!“

S těmito slovy je Hilda už zase v chodbě a prohledává svou kabelku. Má všechno, co potřebuje? Řidičský a občanský průkaz, kapesník, hřeben, lahvičku kolínské vody pro případy nouze… Stop, klíčky od auta. A klíče od bytu.

„Pokud tě zajímá můj názor,“ řekne matka Elsa, která stojí u dveří bytu, aby šla dolů do kavárny, „jde jí jen o jeho peníze.“

Vyslovila to podezření už mnohokrát. Miša obdržel před třemi roky v den své plnoletosti značné bohatství, které mu odkázala jeho babička a které pro něho do té doby spravoval jeho otčím, právník August Koch.

Hilda to považuje za absurdní. „Tak dost, mami! Simone není žádná zlatokopka, to víš moc dobře.“

„Jen aby ses nespletla, Hildo!“

Proč matka pořád kvůli všemu brblá a vidí všechno černě? Jen jejím věkem ‒ je jí už přes sedmdesát ‒ se to vysvětlit nedá. Otec je přece o několik let starší a navzdory válečnému zranění nohy je přívětivý a vyrovnaný.

V kavárně kolem nich proběhne nový číšník s podnosem plným sklenic a lahví. Od února pracuje v kavárně U Anděla Giuseppe Marcelli, zahraniční pracovník z Neapole, štíhlý, nepříliš vysoký mladík s úzkým obličejem a hustým černým obočím. Hilda ho proti matčině vůli zaměstnala, protože je úslužný a šikovný a nestojí je moc peněz. Plní zatím své povinnosti moc dobře, jen kasírování provádí Hilda z opatrnosti ještě sama, ale i to si Giuseppe brzy osvojí, protože není hloupý. Přesto si matka Elsa nedokáže odpustit malého Itala kritizovat. Obdařuje ho mnoha jízlivými poznámkami. Hilda může jen doufat, že Giuseppovy znalosti němčiny na ty nevlídnosti nestačí.

„Ten chlap je hrozně líný,“ utrousí i tentokrát. „Naloží si podnos tak plný, že ho nemůže ani unést, místo aby šel dvakrát. Jestli mu to spadne ‒ no potěš pánbůh! A jaké dělá oči na ženy!“

Otec se odebral nahoru do bytu k polednímu spánku. Stůl pro štamgasty zabraly Sina, Petra a Marion a na židle rozložily bundy a školní aktovky. Petřiny housle leží dokonce na stole. Giuseppe, který děti nadevšechno miluje, jim na vlastní zodpovědnost naservíroval gulášovou polévku a italský salát, protože zastává názor, že se děti musí po příchodu ze školy vydatně najíst. Aspoň v tomto bodě je zajedno s matkou Elsou, i když nemá o tom mišmaši, který Italové označují za salát, vysoké mínění. Sýr, šunka a salám patří podle ní na chleba s máslem, ne do salátu.

„Udělaly jste si domácí úkoly? Hned pojedeme,“ zeptá se Hilda děvčat. „Co je s tebou, Sino? Měla sis obléknout šaty, které ti tu nechala maminka.“

Sina obrátí oči v sloup a podívá se při hledání pomoci na svou přítelkyni Petru. Světlanině dceři je třináct, pořád ještě je hodně baculatá, světlé vlasy má řídké a splihlé, kvůli tlustým brýlím jí zlomyslní spolužáci na gymnáziu přezdívají žába. Hraje v tom velkou roli skutečnost, že je Sina neobyčejně nadaná a přeskočila už jednu třídu.

„Ty šaty mi nesluší,“ povzdychne si.

Hilda tu chudinku chápe. Světlana bohužel nemá, pokud jde o dceřino oblečení, vůbec žádný vkus. Neustále jí kupuje věci, které jí připadají sladké, Sina v nich ale vypadá strašně.

„Tvoje maminka by však chtěla, aby sis je vzala,“ namítne, protože předvídá problémy se švagrovou Světlanou, která už časně ráno jela do Eltville, aby se podílela na přípravě svatby svého syna.

„Vypadá v nich jako obrovský růžový balon,“ prohlásí jedenáctiletá Petra, která si málokdy bere servítky. „Něco takového bych si taky neoblékla.“

„Vezmeme je tedy s sebou,“ navrhne Hilda diplomaticky. „Marion, a co ty? Schováš konečně ten hloupý sešit?“

„Ano, samozřejmě…“

Marion zavře se zdůrazněnou pomalostí zamilovaný román a strčí jej do aktovky. Je jí už skoro čtrnáct a stala se v posledním roce teenagerem, jak se dnes říká. Štíhlá byla vždycky, teď zdobí její postavu hezká, kulatá prsa. Několik týdnů hrdě nosí první podprsenku. Nezůstalo to bez účinku ‒ chlapci se za ní otáčejí a snaží se ji sbalit. Marion rychle pochopila, že je může ovládat tím, že jim udělí nebo odepře přízeň. Velice jí to zvedlo sebevědomí. Ve škole jsou její výkony žalostné, z toho si ale nic nedělá. Chce odejít ze školy co nejdřív a začít si vydělávat, aby si mohla koupit všechny ty hezké věci, které se nabízejí mladým dívkám v Karstadtu a Hertie.

Hilda je netrpělivá. Zatímco se děvčata balí, vezme ze stolu houslové pouzdro a nervózně se rozhlíží po manželovi. Toho musí vzít s sebou také, protože jeho vroucně milovaná Goélette je zase v opravně. Vlastně je už dávno zralá na šrotiště, Jean-Jacques má ale tvrdou hlavu a pevně věří, že autodílna jeho vozidlo zprovozní.

Když konečně všichni sedí v Hildině modrém volkswagenu, je už půl druhé. Při provozu, jaký ucpává ve Wiesbadenu ulice, musí mít hodně štěstí, aby dorazili do Eltville na svatební obřad včas.

„Žádný problém, ma colombe,“ ujistí ji Jean-Jacques s úsměvem. „Bez svědkyně stejně nemohou začít.“

Hilda na to nic neřekne. Auto je hrozně přetížené, zavazadlový prostor plný svatebních darů. Na zadním sedadle sedí tři dívky mezi školními aktovkami, bundami a kabáty. Sina má na klíně igelitovou tašku se svými šaty a Petřino houslové pouzdro, takže není skoro vidět. Petra a Marion drží podnos s dvoupatrovým dortem, který zhotovil dnes ráno cukrář Deuss pro odpolední svatební tabuli, nádherný výtvor ze šlehačky, ovoce a bílkového sněhu, korunovaný tančícími plastovými figurkami ženicha a nevěsty.

„Nejeď tak trhaně, teto Hildo!“ prohlásí Marion.

„Jestli ještě jednou takhle zabrzdíš, prolétne ten dort předním sklem,“ dodá Petra.

Sina zarytě mlčí. Vyhlíží patrně svatbu nevlastního bratra se smíšenými pocity, protože matka bude v Eltville požadovat, aby si oblékla ty hrozné šaty. Hilda dělá, co může. Je dobrá řidička a zná jako místní ve Wiesbadenu všechny zkratky, jimiž se lze vyhnout dopravním zácpám. Přesto je to vzrušující jízda, protože dvakrát musí předjet autobus a má co dělat, aby se zařadila zpátky a nesrazila se s protijedoucím vozem.

„Jedeš à la française, že?“ zavrčí Jean-Jacques, který si neodpustí kritizovat manželčino řízení.

„On mě přece vidí!“ opáčí Hilda nevzrušeně.

Na místo dorazí několik minut po druhé. Nikdo není z pozdního příjezdu šťastnější než Sina, protože není čas na převléknutí do růžových šatů. Svatební obřad v kostele svatého Petra a Pavla za okamžik začne. Simone je katolička, proto mají snoubenci katolický sňatek. Mišovi, který je evangelík, to ani v nejmenším nevadí, protože si stejně na církev a náboženství moc nepotrpí.

Rodinní příslušníci a přátelé zaujmou místa v působivém gotickém kostele o několika lodích. Světlana je zpocená a očividně uštvaná. Od rána zdobila s Luisou kostel růžemi a bílými tylovými stuhami. Jean-Jacques nadšeně obejme bratra Pierrota, který přicestoval s manželkou z Francie. Fritz Bogner, Luisin manžel, vystoupí s dcerou Petrou a cellistou Benno Olbrichtem na kruchtu, protože budou provázet svatební obřad hudebními vložkami. Hilda si popotahuje zmuchlané šaty a cítí se nepříjemně, protože musí sedět v první řadě, aby spolu s bratrem Willim odsvědčila sňatek. Willi si na rozdíl od ní tu roli zjevně užívá. Dostaví se v elegantním letním obleku s manželkou Karin. Jejich dvě děti Nora a Stefan jsou doma v péči babičky.

„No, sestřičko?“ pošeptá Hildě s úsměvem. „Opustila jsi svou kavárnu na celý dlouhý den?“

„Proč ne? Mám koneckonců schopné zaměstnance.“

„To je pravda,“ přitaká Willi. „Vlastně bys mohla sedět u Jadranu, nic nedělat a užívat si slunce a moře.“

Hilda se nedostane k tomu, aby mu dala příhodnou odpověď, protože spustí varhany a šepot v kostelních lavicích utichne. Všichni přítomní vstanou. Jak krásná a slavnostní je taková církevní svatba! Ona měla tehdy jen civilní sňatek, protože byla těžká doba a nikdo nechtěl moc utrácet. Opravdové svatební šaty, to je ale něco úplně jiného.

Simone v nich vypadá úchvatně. Sahají k zemi a jsou ušité z jemné, splývavé látky, mají decentní výstřih a malé krajkové rukávky. Průhledný tylový závoj je pošitý třpytivými perličkami. A k nim kytice lososových růží. Šaty navrhla Julie Wemhönerová a nechtěla za ně ani fenik. Ušila je Luisa, která je teď zaměstnaná v Juliině salonu s dámskou módou na Kirchgasse. I Mišovi tmavý oblek moc sluší. Nechal se pro tu slavnostní příležitost dokonce ostříhat. Ach ano, daří se jim všem dobře, mohou být šťastní a spokojení. Strádání válečných a poválečných let je zapomenuto, děti ho znají jen z vyprávění dospělých a tváří se udiveně, že se někdo rozčiluje nad tím, když hodí školní svačinu do odpadkového koše.

Hilda má vystoupení svatební svědkyně vcelku důstojně za sebou. S úlevou sedí na svém místě. Zbytek svatebního obřadu kolem ní prošumí. Simone a Miša řeknou ve správný okamžik Ano, trio nahoře na kruchtě spustí něco od Mozarta, přičemž Petra hraje první housle, pak se musí v lavicích při Otčenáši pokleknout. Obřad v kostele skončí dřív, než myslela. Odchod mladé dvojice provází varhany. Hilda si s leknutím uvědomí, že je svatební dort pořád ještě v autě. V tom horkém letním počasí! Jen aby šlehačka nezkysla!

Nemá ale šanci drahocenný dort zachránit, protože prostranství je plné svatebčanů. Mladí lidé utvoří před vchodovým portálem pro novomanžele uličku z haluzí vinné révy. Jsou to přátelé a známí z Eltville. Hilda mezi nimi objeví nejen svého syna Andiho, ale i Franka, který je učedníkem ve firmě Auto Pahl ve Wiesbadenu a měl by dnes vlastně pracovat.

„Jen klid, mami,“ pronese devatenáctiletý mladík ležérně. „Mistr mi dal volno. Důležitá rodinná oslava.“

V tmavých kalhotách a šedém saku vypadá elegantně, jen vlasy by si měl nechat konečně ostříhat. Ta kudrnatá hříva připadá Hildě hrozná, Frank na to má ale vlastní názor. Je fanoušek anglické hudební skupiny The Beatles a nedávno jel dokonce s přáteli do Frankfurtu na vystoupení Rolling Stones. Závěrečnou zkoušku na základní škole udělal s odřenýma ušima a učí se automechanikem, což Jeana-Jacquese dost zklamalo, protože pořád doufal, že jeho synové převezmou později vinici v Eltville. Na tu naději ale může zapomenout. Druhý z dvojčat, Andi, složil před několika týdny s vynikajícími výsledky maturitu a má v úmyslu studovat.

Před kostelem je teď živo. Miša a Simone nalévají mladým lidem víno, hosté novomanželům gratulují, rozdávají se polibky a dárky, Hilda zdraví švagra a švagrovou z Francie, Světlana se rozčiluje, že si Sina neoblékla ty hezké růžové šaty. Pak se svatebčané vydají úzkými uličkami nahoru k vinařskému dvoru, kde jsou připravené slavnostně ozdobené stoly a židle. I neporušený svatební dort najde náležité místo na bufetovém stole.

Někteří hosté dorazili až teď, mezi nimi i Hildin starší bratr August, Mišův otčím, který se nemohl uvolnit ze své advokátní kanceláře na svatební obřad.

„Není to hrozné?“ řekne Světlana Hildě. „Pořád pracuje, nikdy nemá čas na svou ženu a rodinu. Co je to za manžela? Ani na Mišovu svatbu nedokáže přijít včas.“

Hilda pokrčí rameny a sáhne po konvici s kávou, aby nalévala u stolů. Světlana má pravdu, August je opravdu dříč, když ho ale zahrnuje každý večer stížnostmi a nářky, manželství to taky neprospívá. Hilda s konvicí odejde, pozdraví Julii Wemhönerovou a pochválí překrásné svatební šaty, jež ušila pro nevěstu. Prohodí také pár slov se švagrovou Karin, která se vrátila k natáčení filmů, protože děti jsou z nejhoršího venku a její matka o čtyřletého Stefana a šestiletou Noru láskyplně pečuje.

„Příští týden to vypukne,“ raduje se Karin. „Televizní krimi, která se bude vysílat na druhém programu. Prozradit ještě nic nesmím, mám ale tři scény s Gertem Fröbem.“

„Páni!“ podotkne Hilda. „Nežárlí Willi?“

„Na Gerta Fröbeho?“ uculí se Karin. „To sotva.“

„Na tvou filmovou kariéru, myslím.“

„Kdepak!“ mávne Karin vesele rukou. „Je přece jednička v divadle a nejmilejší bonviván Wiesbadeňanů.“

Dvůr se plní. Přicházejí i sousedé a přátelé, gratulují a přinášejí malé dárky. Frank pošeptá matce, že se na večer plánuje únos nevěsty a spousta další legrace. Tancovat se bude pochopitelně taky. Přivezl extra kvůli tomu gramofon a spoustu desek a chce pouštět pořádnou hudbu.

„Malá Marion pěkně rozkvetla,“ řekne matce. „Zdá se, že z ní něco bude.“

„Poslyš,“ rozčílí se Hilda. „Tomu dítěti není ještě ani čtrnáct, ať tě ani nenapadne nasadit jí do hlavy nějaké hlouposti! Jak bych si to zodpověděla před Fritzem a Luisou?“

„Na co ty hned nemyslíš, mami,“ pronese s uklidňujícím gestem.

„A upaluj konečně k holiči!“

Je pryč, zmizí v davu mladých lidí. Hilda přejde k bufetu, aby Metě, která tam pracuje, trochu pomohla. Bože, jak zřídili ten krásný dort! Nakrájeli ho hrozně křivě a kostrbatě. Ženich s nevěstou spadli a leží ve zbytcích Světlanina čokoládového dortu. Hilda se chystá dát zbytkům moučníků pěkný vzhled, odnese prázdné podnosy do kuchyně a staví na stoly termosky s čerstvou kávou. Hosté si dnes večer pochutnávají na vydatných francouzských předkrmech, pečeni, bramborovém salátu a Světlanině proslulé gulášové polévce. Jako dezert je zmrzlina od Itala za rohem.

„Sedněte si k hostům, paní Perrierová,“ vybídne Hildu Meta Rubiková, spolehlivá, mateřská osoba. „Pomáhají mi Edith a její kamarádky. Můžete se posadit ke svému muži a dát si kousek svatebního dortu.“

Hilda uzná, že má Meta pravdu. Jean-Jacques živě rozmlouvá s bratrem a švagrovou. Je skoro nezdvořilé nepřipojit se k nim. Nevidí se koneckonců každý den. Už pozítří se chtějí vrátit do Provence.

Prodere se mezi stoly, položí si na talíř dílek svatebního dortu a se zájmem zjistí, že její syn Andi je zabraný do hovoru se světlovlasou dívkou. Po chvíli si přisune volnou židli ke stolu, u něhož sedí Jean-Jacques s bratrem a švagrovou. Mluví pochopitelně francouzsky, Hilda musí lovit v paměti jazykové znalosti, které získala při návštěvách Provence.

Chce se právě zeptat, jak se daří vinici, a připojit poznámku o krásných prázdninových pobytech v minulosti, když Meta křikne z kuchyně: „Paní Perrierová! Rychle! Hovor z Wiesbadenu!“

Zní to rozčileně. I Jean-Jacques zvedne ustaraně hlavu. Hilda si zlostně pomyslí, že to může být jen matka, která si chce zase stěžovat na Giuseppovy svévolné činy.

„Ani dneska mi nemůže dát s tím brbláním pokoj!“ zasténá a vstane, aby šla do kuchyně.

Meta má před sebou obrovskou mísu s bramborovým salátem. Špičkami prstů podá Hildě sluchátko.

„Mami? Co se děje?“ zeptá se Hilda rozhněvaně.

„Dojdi pro Karin,“ řekne matka slabým hlasem. „Právě volala městská nemocnice. Představ si…“

Nemůže pokračovat, protože jí selže hlas. Nemocnice! Hildě se udělá špatně. Muselo se stát něco hodně zlého.

„Edita a děti se staly účastníky dopravní nehody.“

Edita, to je Williho tchyně. Paní Langgässerová.

„Ó Bože! Je to vážné?“

„Nic mi neřekli. Obávám se ale nejhoršího, Hildo… Ubohé děti! Jsou ještě tak malé…“

Jako vždy, když se přihodí něco nečekaného, jedná Hilda s chladnou, jasnou hlavou.

„Postarám se o to, mami,“ ujistí ji a zavěsí.

O deset minut později sedí za volantem svého vozu, na zadním sedadle se choulí Willi a Karin, oba rozčilením úplně bez sebe.

„Odvezu vás,“ prohlásila Hilda. „Abyste ještě i vy nebourali.“

KARIN

Budovu z červených pálených cihel městské kliniky ve Schwalbacher Strasse má Karin ještě matně v paměti z porodu Stefana. Dva dny trpěla bolestmi, pak byl novorozenec nemocný a pořád plival mléko, a když s ním konečně směla jít domů, doufala, že do té nemocnice už nikdy nevstoupí. Osud ale rozhodl jinak. Teď stojí s roztřesenými koleny a chvějícím se dechem před vchodovým portálem a nemá skoro sílu vystoupat po schodech.

Dopravní nehoda. Víc jim Hilda říct nemohla. Neví, jestli jsou děti zraněné, nebo dokonce mrtvé. Willi manželku po celou jízdu pevně objímal a šeptal jí zmatená slova, jimiž chtěl nejen ji, ale především sebe uklidnit.

„Určitě to není tak zlé, Karin. Nanejvýš pár škrábanců. Víš přece, že matka vždycky hrozně přehání. Uvidíš, že jsou živí a zdraví…“

Teď ale ztichl, chytil ji za ruku a beze slova kráčí vedle ní. Hilda šla napřed. Stojí u vrátnice ve vstupní místnosti a vysvětluje. Potom se k nim otočí a ukáže na dveře ke schodišti.

„Druhé poschodí. Řekla, že je dobře, že někdo přišel.“

„Proč?“ zeptá se Willi stísněně.

„To nevím, myslím si však, že ti tři mají za sebou pořádné leknutí.“

„Samozřejmě…,“ koktá Willi. „Jdeme. Cos říkala? Třetí patro?“

„Druhé. Pusť mě dopředu.“

Srdce jim buší až v krku. Zároveň ale cítí naději. Děti jsou pochopitelně hrozně vyděšené. Znamená to ale taky, že jsou naživu. Určitě má Willi pravdu. Je to jen pár škrábanců, nejhorší je leknutí. Teď jsou ale rodiče tady a mohou je obejmout…

Nahoře se před nimi otevře dlouhá šedivá chodba. Stojí v ní vozík plný nádobí a pronikavě tu páchne dezinfekční prostředek. Willi hekticky odběhne a zaklepe na jedny ze dveří. Hilda vzápětí zahlédne zdravotní sestru, přívětivou mladou osobu v bleděmodrém plášti a bílé zástěře na černých vlasech.

„Pán a paní Kochovi? Dobře že přicházíte, ten malý je velice neklidný. Tudy, vzali jsme ho do sesterny…“

Místnost, do které vstoupí, je úzká. Stůl, čtyři židle, podél stěn jsou seřazené bílé skříňky. Starší zdravotní sestra sedí na židli a chová na klíně Stefana. Karin zděšeně spatří, že má chlapec na hlavě obvaz, z něhož vykukuje pár zcuchaných světlých praménků.

„Mami!“ vykřikne a rozpláče se.

Karin se k němu vrhne, posadí si chlapečka na předloktí a přitiskne ho k sobě. Je horký, vzlyká tak prudce, až se celý třese. Willi stojí bezmocně vedle, hladí synkova záda, nahé ručky, obvaz.

„Co má s hlavou?“

„Jen tržná rána,“ odpoví sestra. „Poranil se při pádu. Žádný otřes mozku, to jsme si vyjasnili…“

Karin má problém zdravotní sestře rozumět, protože malý hrozně hlasitě pláče.

„Jak se to stalo? A kde je Nora?“

„Leží na dětském oddělení. Má zlomenou pravou ruku. Myslím, že můžete na pár minut k ní, probudila se z narkózy…“

„Z narkózy?“

„Samozřejmě. Zlomenina se musela narovnat. Nemusíte si ale dělat starosti, všechno dobře sroste. Vaše dcera je statečná holčička.“

Pravá ruka. Mohlo to dopadnout hůř, Noru ale přijali o Velikonocích při zápisu do školy a bude mít patrně potíže s psaním.

„Zůstaň tady u Stefana,“ řekne Willi. „Já jdu za Norou. Určitě si ji můžeme odvézt domů, že?“

Starší sestra zavrtí hlavou. Dítě musí zůstat ještě několik dní na pozorování na klinice. To je běžná praxe. Možná si ji budou moct vyzvednout pozítří.

„Uvidíme,“ pronese Hilda přívětivým tónem. „Můžu si promluvit s primářem?“

„To musíte počkat, doktor Schreiner právě operuje. Potom si na vás ale určitě udělá čas.“

Karin drží vzlykajícího Stefana na ruce a přeje si jen jedno ‒ dorazit co nejdřív s dětmi domů. Ve známém prostředí se uklidní. Budou u nich sedět, povídat si s nimi, vyprávět jim, utěšovat je…

„A co moje matka? Paní Edita Langgässerová? Byla s dětmi, když se stala ta nehoda. Je také zraněná?“

Willi už stojí s mladou zdravotní sestrou u dveří. Otočí se, protože chce slyšet odpověď. Ze samé úlevy, že se dětem tak moc nestalo, na Karininu matku málem zapomněli.

Sestra váhá s odpovědí. Karin najednou cítí, jak v ní stoupá ledový chlad. Hildiny ruce se zlehka položí na její ramena.

„Paní Langgässerová nehodu bohužel nepřežila,“ odpoví sestra. „Vůz do ní narazil plnou rychlostí, nebylo jí už možné pomoct.“

Ta slova duní v Karinině hlavě, jako by byla vyslovena ve vysoké, prázdné místnosti. Slyší je několikrát jako ozvěnu.

„Nepřežila… nepřežila… plnou rychlostí… plnou rychlostí… nebylo jí už možné pomoct… nebylo jí už možné pomoct…“

„Proboha!“ zašeptá Willi. „To… to jsme nevěděli…“

„Upřímnou soustrast,“ řekne zdravotní sestra. „Doktor Schreiner vám poví všechno ostatní.“

Karin je jako ochromená. To je film. Sen. Ne realita. Její matka není mrtvá. Brzy se probudí a všechno bude jako vždycky. Uvědomí si, že vrávorá. Svírá chlapce v náruči, má ale pocit, že se k ní podlaha zběsilou rychlostí přibližuje.

„Vezmi toho malého, Willi, rychle!“ slyší Hildin energický hlas. „Posaď se, Karin. To je krevní oběh. Nemáte kávu?“

Pak všechno kolem Karin ztmavne, film se přetrhne. Je daleko, ponoří se do bezejmenné černoty.

„Paní Kochová?“ ozve se vzápětí. „Probuďte se, paní Kochová. Dělejte!“

Kdosi jí uštědří mírný pohlavek. Karin otevře oči. Nachází se na podlaze.

„Nehýbejte se. Dostanete injekci, aby se krevní oběh rozběhl…“

Cítí bodnutí do paže, je ale ještě příliš zmatená, aby zareagovala. Jejím tělem projede teplo, nabude opět vědomí. Je v nemocnici. Není to zlý sen, ale skutečnost. Stefan má zranění na hlavě, Nora zlomenou ruku a její matka… matka je mrtvá.

Pomalu se napřímí, prohrábne si rukou vlasy a podívá se na Williho.

„Už je to v pořádku, buď bez obav. Chtěla bych vidět svou dceru. A… matku.“

„Jen pomalu, paní Kochová. Nejdřív se posaďte tady na židli…“

„Ne, ne. Není třeba.“

Karin se zavěsí do Hildy, Willi si posadí Stefana na předloktí a kráčejí za mladou sestrou k výtahu. Do pokoje, ve kterém Nora leží, ale nesmí, mohou dceru vidět pouze skleněným oknem. Je hrozně bledá, obličej má samý šrám, pravou paži obvázanou a zasádrovanou. Zvrací a trpí ‒ pochopitelně nesnáší uspání éterem. Sestra je toho názoru, že bude lepší, když dívenka rodiče neuvidí, že by ji to jen rozrušilo.

„Co je to za hloupost?“ rozčílí se Hilda.

„Máme své zkušenosti a víme, co děláme,“ dostane odpověď.

„Po všem, co ta malá prodělala, nás teď naléhavě potřebuje!“ vybuchne Willi.

„Lituju, je to ale vyloučené. Nebudeme pro vás dělat žádné výjimky.“

Jedou výtahem do sklepa. Je tam úzká chodba se stropním osvětlením, v jehož ostrém svitu vypadají jejich bledé obličeje ještě mnohem průsvitnější.

„Já dovnitř nemusím,“ řekne Willi. „Počkám tady se Stefanem.“

Hilda zůstane po Karinině boku. Edita Langgässerová leží v malé místnosti na stole, tělo a obličej má zakrytý bílým prostěradlem. Karin ho trochu odtáhne a prohlíží si matčin obličej. Je nezraněný, oči jsou zavřené, ústa pootevřená.

„Jako by spala,“ pronese Hilda tiše.

Karin něžně hladí studené čelo a tváře, dotýká se šedivých vlasů, které se na spáncích kroutí. Po chvíli zlehka položí látku na mrtvou a kývne na Hildu.

„Jdeme…“

Venku na ně čeká mladý lékař, který je požádá o vyplnění formuláře. Jméno zesnulé. Rodinný stav. Dosavadní adresa. Předá jim úmrtní list a řekne, že Edita Langgässerová zemřela na místě nehody a neměla být vlastně do nemocnice vůbec dopravena.

„Zařídíme vše potřebné,“ prohlásí Hilda.

Dobře že je s námi, pomyslí si Karin. Je velice silná, aktivní a energická. Ve výtahu hlasitě hubuje na zdravotní sestry, které se chovají tak nadřazeně.

„Tohle se nesmí a tamto nemá,“ rozčiluje se. „Když ale přijde na věc, jen hloupě postávají. V místnosti byly dvě sestry, když ses kácela, kdybych tě ale nechytila já, byla bys s tím malým skončila na podlaze.“

Do druhého poschodí mezitím dorazil doktor Schreiner. Hilda řekne, že je blízká příbuzná, a může vstoupit do lékařského pokoje. Primář je urostlý, štíhlý padesátník, má pečlivě upravené šedivé vlasy, skrze brýlová skla se dívají pozorné, hnědé oči.

„Upřímnou soustrast,“ řekne. „Tragická nehoda, musíme být ale vděční, že se aspoň dětem nic vážného nestalo. Včera jsme měli případ, že přišla pro malého chlapce každá pomoc pozdě…“

Hubuje na dopravu ve Wiesbadenu. Chodec si už není jistý životem, postiženi jsou především děti a staří lidé. „V dnešní době si každý pořídí vůz, protože se mu nechce jezdit autobusem…“

Informuje pozůstalé, že se vyšetřování nehody ujala policie. Paní Langgässerová chtěla s dětmi přejít Rheinstrasse a na přechodu ji srazilo auto. Zemřela na vnitřní krvácení. Děti, které šly po její levé a pravé straně, zachytil vůz jako zázrakem jen lehce. Upadly na dlažbu, kde si přivodily zranění.

„Chytili toho mizeru?“ zeptá se Willi.

To doktor Schreiner neví.

Rozhoří se prudká diskuze kvůli Noře, která by měla ještě zůstat na klinice. Willi se projeví jako výřečný bojovník a Hilda mu pomáhá energickými argumenty.

„Podepíšeme vám, co chcete,“ řekne. „Rodiče jsou ale odhodláni vzít své dítě ještě dnes domů.“

„Nemohu vám v tom zabránit,“ prohlásí doktor Schreiner zlostně. „Zdůrazňuji však, že za to jako lékař nehodlám převzít odpovědnost.“

„Je to moje dcera,“ pronese Karin. „Odpovědnost ponesu já.“

Cesta domů se musí do detailu zorganizovat. Willi si vezme taxi a jede se Stefanem napřed, Hilda s Karin a Norou ho následuje. Dívenka pořád ještě bojuje s následky narkózy, je ale šťastná, že může opustit nemocnici.

„Proč nemůžu jet s tatínkem?“

„Protože budeš možná zvracet a to není v taxíku dobré.“

Nora je tatánek, hrozně na Willim visí. Není její pokrevní otec, láskyplně se ale o holčičku stará.

Vstoupit do bytu ale není snadné. V kuchyni je nádobí od snídaně, které Karinina matka umyla a položila k uschnutí na odkapávač. V obývacím pokoji leží časopisy, které čítávala, na nich brýle, v košíčku na pletení nedokončená ponožka pro Stefana. Všechno je přesně tak, jak opustila byt. Neuvěřitelné, že se nikdy nevrátí. Karin a Willi se postarají o děti. Nora smí ležet v manželské posteli, podepřou jí záda polštáři. Na klinice jim dali kapky proti bolestem. Willi sedí u ní, povídá si s ní, předčítá jí, vypráví vymyšlené příběhy. Karin sedí se Stefanem v kuchyni, malují pastelkami, chlapec pije džus a jí chléb s játrovou paštikou. Je navenek klidný, šok ale trvá, ani zdaleka ho ještě nepřekonal.

„Kdy se vrátí babička, mami?“

„Dneska ne, Stefane.“

„Zítra? Slíbila, že s námi půjde na zmrzlinu.“

„Zítra možná také ne…“

„Kdy tedy?“

Jak má vysvětlit čtyřletému hochovi, že je babička mrtvá? Karin neví. Odkládá definitivní Nepřijde už nikdy. Willi to má v ložnici snazší. Nora chápe, co se stalo.

„Babička je mrtvá, viď?“ pronese.

„Odkud to víš?“

„Říkal to doktor, který nás vezl do nemocnice.“

„Ano, Noro. Je to bohužel pravda.“

„Jsem moc smutná, tati…“

„Všichni jsme smutní…“

Jak je vyrovnaná! Nora je velice chytré dítě. Už jako čtyřletá mluvila v dlouhých, složitých větách a používala těžká slova, která někde zaslechla. Možná děti překonají ten hrozný zážitek snáz, než si Karin myslela. Jak se s tím má ale vyrovnat ona, neví. To, že už její matka není naživu, je pro ni pořád ještě nepochopitelné.

Hilda zůstane u nich. Sedí u telefonu, který pořád vyzvání. Luisa volá z Eltville a ustaraně se ptá, co se stalo. Jean-Jacques chce vědět, jestli má přijet. Světlana by mu půjčila auto.

„Ne, ne,“ odmítne Hilda diplomaticky. „Děti jsou zdravé, nekazte si svatební oslavu.“

Jako další zavolá matka Elsa a stěžuje si, že tráví celé hodiny u telefonu a nemůže nikoho zastihnout. Karin slyší jen Hildinu část rozhovoru a usuzuje z toho na otázky své tchyně.

„Ale ne, mami, nejsou všichni mrtví. Děti jsou v pořádku. Jen Edita… to nepřežila. Nech si to ale zatím pro sebe a nevolej do Eltville. Dozví se to včas… Pochopitelně vím, že jsi ohleduplný člověk, mami. A oznam to tatínkovi šetrně, ano?… Ne, nevrátím se dnes do Eltville. Přijdu, jakmile to bude možné…“

Potom zatelefonuje do pohřebního ústavu, vysvětlí situaci a pošeptá Karin, že k nim zítra někdo přijde, aby s nimi probral vše potřebné.

„Děkuju,“ řekne Karin. „Jsem tak ráda, že to za nás vyřizuješ, Hildo! Momentálně na mě všechno padá. Nevím ani, co se musí udělat jako další.“

„To je přece pochopitelné,“ pohladí ji Hilda po rameni. „Proto je rodina tady. Nenecháme vás samotné.“

„Je to od tebe moc milé…“

„Mami, namaluju hasiče,“ prohlásí Stefan a zatahá ji za paži. „Dej mi červenou.“

Nastane večer. Hilda se vydá na cestu domů, kde na ni čekají ustaraní rodiče. Noc je neklidná. Karin a Willi vezmou děti do manželské postele mezi sebe, je tam těsno. Nora má i přes kapky bolesti, Stefan se ve spánku ohání kolem sebe, stále znovu se probouzí a pláče. Nakonec se Karin přesune se Stefanem do obývacího pokoje, aby spali na pohovce.

Ráno sedí u snídaně bledí a nevyspalí. Willi rychle skočil pro housky, Karin připravila kávu a kakao, chuť k jídlu se ale nechce dostavit, děti drobí housky na talířích. Willi do sebe jen hodí šálek kávy. Ani Karin nedokáže skoro nic pozřít. Prázdná židle, na které sedávala babička Langgässerová, stojí ještě u stolu. Ani Willi, ani Karin ji ještě nedokázali odklidit.

„Zítra přijde babička a půjde s námi na zmrzlinu,“ pronese Stefan a nejistě se podívá na Karin. „Říkala jsi to přece, ne?“

„Babička vůbec nepřijde,“ vysvětlí Nora bratříčkovi. „Protože je mrtvá.“

„To není pravda!“ odporuje Stefan.

„Jez chlebíček s marmeládou!“ poručí Willi a vymění si bezmocný pohled s Karin.

V deset musí na zkoušku. Nemůže ji vynechat. Je to koneckonců jeho povolání, jímž vydělává peníze pro rodinu. Karin to uznává. Mohl by pochopitelně večerní představení odříct, zaskočil by za něj alternující herec, kdo ale něco takového udělá, když to není absolutně nutné? Člověk se musí snažit udržet na scéně. Náhradník by mohl být úspěšnější a nakonec by se říkalo: Byl mnohem lepší než Willi Koch.

Políbí Karin na tvář a zamumlá: „Ty to zvládneš, miláčku.“

A je pryč. Karin má zcela jasný pocit, že je rád, že z té mizérie unikne. Sklidí ze stolu, naskládá umyté nádobí do kredence, najde svetr se širokými rukávy, který natáhne Noře přes zasádrovanou paži, a zoufale myslí na to, že za tři dny začíná natáčení ve studiích Unter den Eichen. Jak to půjde bez matky? Nemůže přece nechat děti samotné. Už vůbec ne po té hrozné nehodě a babiččině úmrtí. Willi má povinnosti v divadle, je živitel rodiny, její honoráře jsou jen přivýdělek.

Kolem jedenácté se ozve zvonění u dveří. Venku stojí korpulentní pán v černém obleku s černou kravatou. Představí se laskavým hlasem jako Ludwig Seibelt, majitel pohřebního ústavu Tichý mír, a vyjádří jí upřímnou soustrast v souvislosti s tragickou nehodou. Přes smutnou příležitost se musí Karin v duchu usmát ‒ pan Seibelt se chová, jako by zemřela jeho matka. Sedí spolu v obývajícím pokoji. Nora zmizí v dětském pokoji, Stefan vyleze Karin na klín a fascinovaně zírá na cizího muže.

„Auto máš taky černé?“ zeptá se zvědavě.

Pan Seibelt se projeví jako zběhlý v zacházení se zákazníky. Usměje se a prohlásí, že má velké černé auto.

„Nechceš si trochu pohrát s Norou ve vašem pokojíku?“ navrhne Karin svému synkovi.

„Ne.“

„Tak buď, prosím, zticha. Musím s panem Seibeltem něco probrat.“

Smrt je obchod ‒ jeho obchod. Předloží jí katalogy. Existují rakve s nejrůznějšími úpravami a rozdílnými cenami, je třeba vybrat květinovou výzdobu, promluvit si o vystavení rakve v kostele, smutečním obřadu, transportu zesnulé z kliniky.

„Postaráme se samozřejmě o všechny záležitosti na hřbitově.“

„Matka si přála být pohřbena vedle mého otce v Bochumi,“ přeruší ho Karin. „Je to dvojhrob, na náhrobním kameni je ještě místo pro její jméno.“

Pan Seibelt škrtne náhrobek a organizování hřbitovních záležitostí, přidá na účet převezení do Bochumi včetně smutečního obřadu a prohlásí, že se spojí se správou tamního hřbitova.

„Kolik to všechno bude stát?“

„Necelých pět tisíc, milostivá paní. Vyjde to levněji, protože je jaro, v zimě jsou květiny mnohem dražší.“

Podepíše a napadne ji, že si matka na pohřeb spořila. Nemá k tomu účtu ale momentálně přístup. Kde vezme peníze na zaplacení?

Pan Seibelt se s mírným úsměvem a velkou zdvořilostí rozloučí. Před dveřmi bytu narazí na matku Elsu, která se právě chystá stisknout tlačítko zvonku.

„Ten Seibelt je zloděj,“ prohlásí matka, když se za nimi zavřou dveře. „U Kugelmanna ve Schwalbacher Strasse byste to pořídili levněji.“

Posadí se v obývacím pokoji a začne bědovat, že něco takového čekala.

„Chudinka Edita! Heinz je hrozně nešťastný, měl ji moc rád. Byla ale vždycky nepozorná. Člověk se přece podívá doleva a doprava, než vstoupí na silnici. Dělám to i na přechodech pro chodce. Ti mladíci nemají nic v hlavě, šlápnout ale na plyn umí…“

Byl to prý velice mladý člověk, který si právě udělal řidičský průkaz, a rodiče mu hned darovali vůz Opel Kapitän.

„Alma Knaussová to vyprávěla dnes ráno v kavárně. Údajně stála hned vedle, když se stala ta nehoda. Ida Lenhardová běžela k nejbližší telefonní budce a zalarmovala policii…“

Karin vaří kávu, matka Elsa se zabývá dětmi. To umí naštěstí moc dobře. Děti ji milují. Stefan jí hned vyleze na klín, Nora přinese knihu, kterou chce předčítat. I jinak je užitečná. Pošle sem Augusta kvůli dědickým záležitostem, po smutečním obřadu jsou všichni hosté zváni do kavárny U Anděla, rozumí se na účet domu, protože to koneckonců drahé Editě dluží.

„Jaké štěstí, že má náš Willi pevné angažmá a vydělává peníze. Můžeš se teď klidně věnovat rodině, Karin. Matka přece patří k dětem, nemám pravdu? To filmování bylo stejně nejisté…“

LUISA

Musela se ráno doslova přinutit vstát z postele. To byl včera den! Krásný svatební obřad v kostele, veselá oslava ve vinařském dvoře a pak ta hrozná zpráva. Přitom jim Hilda to nejhorší zamlčela. Luisa ale cítila, že je v pozadí ještě něco, s čím nechce vyrukovat. Poznala to při telefonátu z Hildina tónu, který byl přehnaně veselý, jakým se utěšuje malé dítě.

Se stísněným pocitem zavěsila a řekla Fritzovi, že nemohou zůstat kvůli dětem na oslavě moc dlouho. Děvčata musí koneckonců zítra do školy a ona má v osm hodin nastoupit v módním salonu.

„Buď bez obav,“ souhlasil. „Však nás někdo odveze domů. A když ne, pojedeme vlakem.“

Luisa tedy pomáhala v kuchyni a chvíli poseděla se Světlanou a rodinou Herkingových, byla ale nervózní, protože neviděla ani Petru, ani Sinu. Později Frank umístil do restaurace svou aparaturu, která produkovala velice drsnou, hlasitou hudbu, a mladí začali tancovat. Marion se toho pochopitelně zúčastnila taky, Fritzovi se to však nezamlouvalo.

„Nedokážu pochopit, že se jí tahle hudba líbí!“

Nakonec Luisa sebrala odvahu a požádala Augusta Kocha, jestli by je neodvezl do Bierstadtu.

„Moc rád, Luiso. Báječně se mi to hodí, protože můžu vzít Sinu hned s sebou. Navíc na mě čeká doma na psacím stole ještě hromada spisů.“

A pak se to stalo. Kéž by šla do restaurace pro Marion sama! Spatřila ale právě Sinu a Petru, které očividně zkoumaly vinný sklep, křikla proto na Fritze, aby rychle přivedl Marion, že je August odveze. Trvalo dost dlouho, než dívky shromáždily bundy, školní aktovky a Petřiny housle, přesto musely na Fritze a Marion v autě čekat. Když se ti dva konečně objevili, byla Marion celá rudá a prudce vzlykala. Fritzův obličej byl zlostný a uzavřený.

„Co se stalo?“

„Promluvíme si o tom doma,“ odpověděl stručně.

„Ty ses muckala, viď?“ ušklíbla se Petra.

„Drž hubu!“ sykla na ni Marion.

Proboha! pomyslela si Luisa. To ještě scházelo. A měla pravdu, protože jakmile je August vysadil před zahradní brankou, následoval otcovský soud.

„Dva týdny domácí vězení! Kapesné na příští měsíc se škrtá!“

Marion se rozplakala a utekla do svého pokoje. Bylo slyšet, jak za sebou zabouchla dveře. Petra se potichu kradla za ní. Chtěla sestru patrně utěšovat, Marion ale zlostně křikla: „Vypadni!“

Fritz seznámil Luisu v kuchyni se stavem věcí. Mluvil o smyslné atmosféře v šenku, o hloupém poskakování, kterému mládež říká tanec, o nestydatě krátkých sukních dívek a dlouhých vlasech chlapců. A uprostřed toho pekla najde svou třináctiletou dceru v jednom z tmavých koutů v těsném objetí s mladíkem.

„Určitě to bylo úplně nevinné, Fritzi. Mladí lidé jsou dnes otevřenější, než jsme bývali my.“

„Muchlali se! Viděl jsem dokonce, jak ji ten kluk líbal. Na ústa. Zdálo se, že se jí to dokonce líbí!“

Přihnal se ke své dceři, popadl ji za paži a vlepil jí dvě pořádné facky. Nato chtěl chytit za košili toho mladíka a ke svému velkému překvapení zjistil, že je to Frank.

„Neuvěřitelné! Je mu devatenáct a nadbíhá třináctileté! Navíc dívce z okruhu nejbližších přátel. Jean-Jacques se ale o syny nestará. Sedí u svých francouzských příbuzných a vykládá jim nesmysly. A taky už vypil hodně vína. Zítra zajdu do kavárny U Anděla a řeknu mu své mínění!“

Luisu stálo velké úsilí, aby rozzuřeného manžela aspoň trochu uklidnila. Noc byla krátká. Ležela dlouho beze spánku a slyšela, jak Marion v sousedním pokoji pořád ještě vzlyká. I ona se zlobí, že dcera něco takového připustila, i když jde o Franka, kterého zná odmalička. Vlepit ale dceři pohlavek a udělovat přísné tresty, jí taky nepřipadá správné.

Ráno jsou obě děvčata u snídaně velice zamlklá. Fritz ještě leží, má zkoušku orchestru až v deset.

„Nebylo správné, co jsi včera provedla,“ pronese přísným tónem Luisa.

„To přece vůbec nic nebylo,“ popotahuje Marion. „Jen trochu pettingu. To dělají v dnešní době všichni.“

„Mám na to jiný názor,“ namítne Luisa. „Jsou také slušné dívky, které se drží nařízení rodičů. Co si má o tobě takový mladý muž myslet, když se od něho necháš hned líbat?“

„Omluvil se tatínkovi, on ale vůbec neposlouchal a začal vyvádět, chtěl to říct jeho otci.“

Není čas pokračovat v debatě, musí na zastávku autobusu, jinak přijdou pozdě. Ve Wilhelmstrasse společně vystoupí, odtamtud pokračují pěšky různými směry. Luisa si povzdechne. Jízdné za autobus zase podražilo, dětská jízdenka teď stojí třicet feniků.

V Juliině obchodě Elegantní dámská móda to vypadá také na bouři. Majitelka je osobně přítomná, což je neobvyklé, protože Julie Wemhönerová přijíždí většinou v polovině měsíce, aby zkontrolovala obchodní knihy, vyřešila problémy nebo představila novou kolekci.

„Hustá atmosféra,“ řekne kolegyně Magda Kröpkeová potichu Luise a ukáže bradou na zavřené dveře kanceláře.

„Co se děje?“

„Myslím, že Klausner bude propuštěn.“

„Proboha!“

„No, jestli tě zajímá můj názor, je nejvyšší čas,“ prohlásí světlovlasá Magda a otočí se, aby urovnala letní šaty na stojanu. U šatů, které včera zkoušela jedna zákaznice, je obrácený límeček. Pečlivě ho uhladí a pověsí šaty zpátky. Juliiny letní modely jsou svěží, převládají na nich zelené a modré tóny, sukně jsou kratší, ale pořád ještě elegantní, nosí se vypasované, ale i hladce spadající střihy. Dámám se při zkoušení radí, případné úpravy jsou zahrnuty v ceně. K šatům se nabízejí vhodné kabelky, střevíce a klobouky. I hedvábné šátky, módní šperky a sponky do vlasů se tu dají získat.

Luisa se vydá do místnosti pro zaměstnance, aby si odložila klobouk a trochu se upravila. Od té doby, co pracuje jako prodavačka a švadlena v Juliině obchodě, musí víc dbát na svůj zevnějšek. Ušila si různé hezké šaty a sukně a chodí pravidelně ke kadeřníkovi. Zatímco si v rychlosti urovnává před zrcadlem vlasy, slyší, jak si Barbara Feinerová a Irena Wesselová naproti v krejčovské dílně šeptají. Barbara je u nich teprve dva měsíce, Luisa ji zaučuje jako šičku. Podsaditá tmavovlasá Irena pracuje už osm let pro Julii jako prodavačka.

„Přesunoval peníze obchodu na jiné konto,“ špitá Irena. „Proto vyúčtování nikdy neseděla. Měl ale pořád nějaké výmluvy…“

„Nemůžu tomu vůbec uvěřit,“ prohlásí Barbara. „Byl přece tak světaznalý, když sem přišel, pracoval v módních firmách v Paříži a Londýně.“

„Jestli je to pravda,“ pronese Irena pohrdavě. „Výřečný byl, v obchodě jsme ho ale skoro neviděly.“

V tom má ovšem pravdu. Pan Klausner je většinou někde na cestách kvůli vyřizování obchodních záležitostí, a když se přece jen zdržuje v obchodě, sedí v kanceláři u telefonu. Luise to nevadí, naopak, je příjemné pečovat s kolegyněmi o zákazníky a činit rozhodnutí, která přísluší vedoucímu, v jeho nepřítomnosti sama. Do účetních knih ale Luisa pochopitelně nahlížet nemůže, a jak se zdá, je v nich ledacos v nepořádku.

Zatím se nic neděje, z kanceláře je slyšet jen Klausnerův tichý hlas. Rozumět není jedinému slovu, protože hrozně huhňá. Když Luisa stahuje žaluzie na výloze proti slunci, dveře kanceláře se otevřou. Objeví se Theo Klausner v klobouku a letním plášti s napěchovanou aktovkou v podpaždí. Jako obvykle se šarmantně usmívá, zvedne při tom tmavá obočí a naznačí směrem ke spolupracovnicím poklonu.

„Příjemné odpoledne, dámy!“

S těmito slovy zamíří svižným krokem ke vchodovým dveřím a provázený cinkáním zvonku opustí obchod.

„On se vůbec nestydí!“ řekne Magda rozhořčeně.

„Je propuštěný?“ zajímá se Barbara.

„No jasně,“ míní Irena. „Vyklidil psací stůl a nacpal všechny věci do aktovky. Včetně suvenýrů z Paříže a fotografií své nevěsty.“

V tom momentě vstoupí do obchodu dvě dámy a soukromé rozhovory personálu musí skončit. Barbara spěchá do krejčovské dílny. Luisa ji následuje, protože jí chce dát instrukce pro lem hedvábné halenky, který není snadné přišít. Prodavačky se starají o zákaznice. Začíná normální pracovní den. Dámy si zkoušejí jarní kostýmy, litují, že nejhezčí věci jsou vyprodané, a nakonec si vyberou letní šaty, jejichž rukávy se musí zkrátit. Luisa je v takových případech první kontaktní osobou. Našpendlí novou délku rukávů a slíbí, že budou šaty zítra připravené k vyzvednutí.

Celé dopoledne mají plné ruce práce. Zákaznice si podávají kliku, protože krásné květnové počasí přivedlo mnohé na myšlenku pořídit si ještě rychle něco nového. Hlavně tehdy, když se přítelkyně předešlý den prezentovala při procházce lázeňským parkem v módním jarním kostýmu.

V jednu hodinu opustí poslední zákaznice obtížená taškami a krabicemi obchod. Luisa je jako vždy smutná, že dnes pracuje jen půl dne a pojede domů. Z kanceláře vyjde v tu chvíli Julie, usměje se na pracovnice a konečně jim poskytne vysvětlení, na které všechny čekaly.

„Ano, je to pravda. Bohužel jsem se musela s panem Klausnerem rozloučit. Detaily vám sdělovat nebudu. Musím ale přiznat, že jsem lidsky zklamaná a dělám si výčitky, že jsem na to nepřišla dřív. No ‒ je to vyřízené. Pro vás se, mé drahé, vůbec nic nezmění. V následujících dnech rozhodnu o novém obchodním vedení.“

Pochválí svůj dámský tým za vynikající práci, slíbí, že dodá modely, o které je zájem, a popřeje jim příjemnou polední přestávku. Ona má nějaké vyřizování a musí se bohužel rozloučit.

„Báječná žena!“ poznamená Irena po Juliině odchodu. „Táhne jí na padesátku, vypadá ale sotva na třicet.“

„Štíhlá jako mladá dívka,“ pronese i Magda uznale. „Vlasy si ale určitě barví.“

„Je skvělá obchodnice a zároveň úžasný člověk,“ dodá Luisa.

Ví víc, než hodlá kolegyním vyprávět. Juliina vděčnost rodině Kochových, která ji, Židovku, ukrývala za války před nacisty, se vztahuje i na Bognerovy, jimž už mnohokrát pomohla.

Kvůli nepříjemné příhodě jede pozdějším autobusem a dorazí domů, když už dívky a Fritz sedí u stolu.

„Omlouvám se, musely jsme ještě něco probrat,“ řekne na vyčítavý pohled svého manžela.

Jí mlčky makarony s rajčatovou omáčkou, které Marion velice nedbale uvařila. Petra demonstrativně postaví na stůl slánku. Marion nezvedne ani hlavu, Fritz to vůbec nezaznamená. Luisa má špatné svědomí. Normálně uvaří oběd předem, takže stačí, když si ho Fritz a dívky ohřejí. Dělala to tak už dřív, když obsluhovala v kavárně U Anděla, a dodržuje ten zvyk i teď, když je třikrát v týdnu půl dne a třikrát dokonce celý den v obchodě. Její výdělek je pro rodinu požehnáním, protože dluhy za dům tíží a nároky obou dívek se zvyšují. Petra absolvuje výuku hry na klavír na konzervatoři ve Wiesbadenu, navíc má každých čtrnáct dní hodinu houslí u pana Harbicha, koncertního mistra ve wiesbadenském státním divadle. I to stojí peníze. Marion hry na housle už dávno nechala, zato její oblečení stojí spoustu peněz, protože o pořádný kus vyrostla a nikdy není spokojená s tím, co pro ni její matka vybere. Ach ano ‒ dřív šila Luisa šaty a sukně pro své dcery sama, teď na to už ale nemá čas. Také práce na zahradě není taková, jak by měla být. Kdyby Fritz tak tvrdošíjně nepěstoval zeleninu, bylinky a brambory, dávno by tam vysela trávu. Sázení, zalévání, pletí a zavařování se vlastně už nevyplatí. Zelenina a ovoce se dají koupit, sklenice se zavařenými výpěstky stojí v regálech ve sklepě a není možné je spotřebovat. Ale Fritz, který pochází ze zemědělství, na své zeleninové zahrádce visí, a protože má Luisa málo času, nutí k práci na zahradě dcery.

Po obědě odejdou dívky do svých pokojů. Petra sedí jako vždy u klavíru, Marion za sebou demonstrativně zabouchne dveře. Luisa se vydá po umytí nádobí nahoru a dohlédne na to, aby vypracovaly domácí úkoly. Fritz zůstane zcela proti svému zvyku sedět u stolu. Luisa z jeho vážného obličeje vyvodí, že jí chce sdělit něco závážného. Ach ne! Pravděpodobně uskutečnil své prohlášení a zastavil se po zkoušce v kavárně U Anděla, aby si stěžoval na Franka. Snad nezasel žádný spor, bylo by jí to hlavně kvůli Hildě velice nepříjemné.

„Už jsi to slyšela?“ zeptá se.

„O čem mluvíš?“

„Představ si, že Karinina matka, paní Langgässerová, měla včera smrtelnou nehodu. Není to hrozné?“

Opravdu šel do kavárny U Anděla, o záležitosti s Frankem a Marion se ale vůbec nezmínil, protože se dověděl tu strašnou zprávu. Luisa se musí posadit. Její tušení ji neklamalo. Proboha! Ubohá Karin. A děti byly při tom a jsou taky zraněné! To je hrůza!

„Denně se ve městě stávají takové věci,“ zasténá Fritz. „Pořád nabádám Petru a Marion, aby dávaly při přecházení pozor…“

Luisa vstane a zamíří do obývacího pokoje, aby si zatelefonovala. Zvedne to Karin, v pozadí je slyšet křik, děti se očividně hádají.

„Milá Karin, právě jsem se to dověděla. Je mi vás všech hrozně líto. Ráda bych se zastavila, nechci tě ale obtěžovat…“

„Ach Luiso! Moc děkuju, že voláš. Dnes se to opravdu nehodí. Právě tu byla matka Elsa a Willi přijde za chvíli ze zkoušky. Zítra by mě to ale potěšilo…“

Zítra a pozítří musí Luisa pracovat celý den, slíbí ale, že se zastaví v neděli.

„Můžu pro vás něco udělat? Možná by mohla Marion odpoledne pohlídat děti, pokud máš nějaké vyřizování.“

„To je dobrý nápad, Luiso. V pondělí mám natáčení…“

„Najdeme nějaký způsob, Karin. Přeju ti v dalších dnech hodně síly. Když budete něco potřebovat, jsme pro vás vždycky tady.“

Se stísněným pocitem zavěsí a položí si otázku, jestli neslíbila příliš. Fritz, který ji následoval do obývacího pokoje, prohlásí, že je Marion moc mladá a nerozvážná na tak zodpovědný úkol.

„Naše dcery potřebujou přísný dohled,“ řekne. „Jinak to špatně skončí, Luiso. Možná je důvodem jejich lehkomyslného chování skutečnost, že jsou příliš často ponechávány samy sobě od té doby, co denně pracuješ…“

A už jsou u starého tématu. To, že obsluhovala v kavárně U Anděla, bylo ještě v pořádku, byla to spíš přátelská služba. A peníze také potřebovali. Zaměstnání v módním salonu se mu ale líbí stále méně. Je příliš často pryč z domu a zanedbává úkoly hospodyně a matky. Teď už vážně lituje, že jí dal svolení přijmout tu práci.

„Není dobré, že jsou Petra a Marion tak často odpoledne u Světlany. Především pro Marion. Požaduje věci, které jsou pro ni absolutně nevhodné. A v ostatních dnech jsou to děti s klíčem na krku, které přijdou domů a matku tam nenajdou…“

„Tys ale přece odpoledne skoro vždycky doma,“ namítne Luisa.

„To je něco jiného.“

Poté si vyslechne, že je v domě nepořádek. Na koberci leží nitky, podlaha v kuchyni není vytřená. A kdy naposledy umyla okna?

Ona mu to vrací, upozorní ho, že je čeká mnoho renovací, olejové topení, nové podlahy a okna, a střechu bude zanedlouho taky třeba vyměnit.

„Proto chodím do práce, Fritzi, a ukládám každý měsíc určitou částku na spořící konto. Abychom udržovali náš domeček!“

Ten argument zabere. Jeho domeček, jeho zahrada ‒ to jsou věci, které jsou pro Fritze velice důležité. Bez trochy zeleně kolem sebe by nechtěl žít, řekl jí jednou. Rezignovaně si proto povzdechne a usedne na pohovku, aby si přečetl noviny. Musí je držet těsně před očima. Díky operaci mu zrak zůstal zachován, ale nezlepšil se. Spíš naopak. V orchestru hraje druhé housle. Sedí vzadu u nováčků a tvrdí, že je ta pozice moc důležitá, protože musí naučit mladé lidi potřebné disciplíně a pozornosti. Nedávno si jeden z těch klacků postavil před noty na stojanu knihu a při zkoušce si četl. Něco takového je naprosto nepřípustné, hned ho pokáral.

Zbytek dne probíhá vcelku harmonicky. Luisa pracuje v domě a zahradě, vyluxuje koberec, vytře kuchyňskou podlahu a vytrhá plevel, který na záhonech bujně raší. Fritz jí pomáhá, vydatně zalije mladý salát, v domácnosti ale nehne ani prstem, je to podle něho ženská práce. Petra a Marion dostanou za úkol posekat trávník a ostříhat okraje, což dnes bez reptání udělají. I ony už ví o neštěstí, které stálo paní Langgässerovou život, a vyslechnou otcovu přednášku o správném chování v silničním provozu.

Kolem šesté musí Fritz do divadla. Na programu je opera, vrátí se až po desáté hodině. Luisa zkontroluje domácí úkoly, zahraje si s dcerami několik partií hry Jedenáctka ven! a Prší, ani jedna z dívek tím ale není nadšená. Petra se brzy odebere do svého pokoje, aby si vyzkoušela nějaký nový nápad na klavíru, Marion se usadí v obývacím pokoji s milostným románem.

„Musíš pořád číst ten brak?“ vyhrkne Luisa rozzlobeně. „Máme přece tak krásné knihy.“

„A proč nemáme televizi? Dnes tam jde Firma Hesselbach. Všechny spolužačky se na to dívají, jen já si s nimi o tom nemůžu povídat!“

„Víš přece, že tatínek nechce, abychom si pořídili televizor.“

„Táta je hrozně staromódní!“ zasténá Marion.

„To nechci vůbec poslouchat!“

I Luisa už uvažovala o koupi televizního přijímače, Fritz ale byl energicky proti. „Máme rádio, dávají v něm krásné koncerty a zprávy taky. Televize děti mnoha obrazy jen znervózňuje. Když jsem byl mladý, četl jsem knihy a v každé volné minutě cvičil na housle.“

Druhý den ráno prohlásí Marion, že je nastydlá a má horečku. Také Petře teče z nosu a bolí ji v krku. Luisa jim uvaří šalvějový čas, změří teplotu, vytáhne Fritze z postele a nařídí mu, aby se o obě před odchodem na zkoušku postaral.

„Kdy přijdeš domů?“ zeptá se Fritz.

„Pracuju dnes celý den, to přece víš.“

„Když jsou děti nemocné, nemůžeš jít do práce. Jsi přece matka!“ řekne vyčítavě.

„Pokusím se vzít si na odpoledne volno,“ slíbí Luisa.

Ach, to špatné svědomí! Ať dělá, co chce, pronásleduje ji, tíží ji doma i v módním salonu. Ano, chce být dobrá matka, chce tu být pro svou rodinu, starat se o dům a zahradu i o svého manžela. Potřebuje ale i jiný svět, rozhovory s kolegyněmi, zákaznicemi, pocit, že dělá něco, za co se jí dostává uznání. Potřebuje to, i když tomu Fritz nerozumí. Ale samozřejmě ‒ je špatná matka. Jde do zaměstnání, zatímco její děti leží doma nemocné. Měla by jim nosit do postele čaj, měřit teplotu, servírovat ovoce, v případě nutnosti objednat návštěvu doktora. To ale může udělat i ze salonu. Zavolá domácímu lékaři Petersovi, aby se u nich večer zastavil.

V salonu Elegantní dámská móda se toho rána moc neděje. Obloha je zatažená, krásné květnové počasí si udělalo přestávku. Ze zkušenosti je známo, že to tlumí radost zákaznic z nakupování. Luisa se věnuje objednaným úpravám, ukáže Barbaře, jak se na stroji obšívají knoflíkové dírky, zkrátí rukávy včera koupených letních šatů a našpendlí záložku sukně, protože zákaznice je toho mínění, že sukně kostýmu není dostatečně módní, musí se proto o dva centimetry zkrátit. Kolem jedenácté použije telefonní aparát v kanceláři a zavolá doktoru Petersovi. Zapíše hovor do seznamu, protože soukromé telefonáty se musí platit. Protože tam momentálně není žádný obchodní vedoucí, rozhodne se, že se domluví na zkrácené pracovní době s kolegyněmi a pojede v poledne domů. Přesně v okamžiku, kdy se chystá odejít do místnosti pro zaměstnance, se k jejímu velkému překvapení objeví v obchodě Julie Wemhönerová.

„Dobré poledne, moje milé!“ zvolá vesele. „To je dneska počasí. Právě začalo pršet. Luiso, pojďte se mnou do kanceláře, chci se vás na něco zeptat.“

„Moc ráda. Mám na vás taky prosbu…“

Před zákazníky a kolegyněmi si vykají, o to ji Julie požádala, a Luisa souhlasila, protože by si někdo mohl myslet, že má nějaké výhody, když si s šéfovou tyká. Tady jsou spolu samy. Julie ji vybídne, aby se posadila. Vyzařuje z ní taková radost, že je Luise hrozně trapné poprosit o volné odpoledne.

„Mám s tebou určitý záměr, drahá Luiso,“ řekne Julie a s úsměvem usedne k psacímu stolu. „Co kdybys na několik týdnů převzala vedení obchodu?“

„Vedení obchodu?“ vykoktá Luisa překvapeně. „Nikdy jsem nic takového nedělala!“

„Bylo by to, jak jsem řekla, jen na přechodnou dobu. Já bych tě do té práce zasvětila. Známe se už dlouho. Jsem si jistá, že by ses do toho rychle vpravila. Co ty na to?“

Luisa není schopna slova. Vedení obchodu! Něco takového si jí Julie Wemhönerová troufne svěřit! Proboha, dělala by to moc ráda. Strašně ráda. Ale…

„Já nevím,“ zamumlá. „Je to tak náhlé. Irena a Magda jsou u tebe zaměstnané mnohem déle než já…“

„Jde mi o to svěřit tu pozici osobě, která se pro ni skvěle hodí a které můžu absolutně důvěřovat. Myslela jsem především na tebe, Luiso.“

Cítí na sobě její vybízivý pohled. Přívětivý, povzbuzující, plný náklonnosti. Na okamžik je v pokušení. Taková nabídka! Taková šance! Možná by mohla později ještě postoupit! Provázela by Julii Wemhönerovou na jejích cestách do Londýna a Paříže, vstoupila do módní branže, podílela se na Juliiných kolekcích, dělala vlastní návrhy…

Příliš rychle se vrátí do reality.

„Je pro mě ctí, že mi projevuješ takovou důvěru, Julie. Opravdu. Povinnosti manželky a matky mi bohužel brání převzít tak zodpovědný úkol. Chtěla jsem tě právě poprosit, abys mi dala na odpoledne volno ‒ děti jsou nemocné.“

Julie je očividně zklamaná, opře se na židli a dívá se na Luisu s pokrčeným čelem.

„No ano,“ souhlasí. „Když jsou děti nemocné, můžeš jít pochopitelně domů. Po pravdě řečeno jsem ale doufala, že budeš mít zájem o profesní postup. Promysli si můj návrh ještě v klidu. Tak malé už přece tvoje dcery nejsou.“

ANDI

Celou noc nezamhouřil oko. Aspoň mu to tak připadalo. Možná přece jen upadl tu a tam v krátký spánek, pak ale přišly ty bláznivé sny a on se zase probudil. Dvakrát vstal a šel do kuchyně, aby vypil sklenici studené vody. Nepomohlo to. Pokusil se číst knihu, po chvíli ji ale odložil a začal psát zmatené věci. Báseň. O lásce. Květnatou, kýčovitou a hrozně směšnou. Ráno ji roztrhal na malé kousky a hodil do koše.

To musí přestat, poručil si. Nesmí na to už myslet. Nic to nebylo. Romantická hloupost. O lásku vůbec nešlo.

Láska je souznění dvou duší. Dvojice, která si je od začátku určena a najde se. Kosmická harmonie. No ano, roli hraje i fyzično. Dokonce důležitou roli. Ale jen v případě, že je to opravdu velká láska. Ta potom přejde nedotčená v manželství. Žena určená mu osudem, kterou chce nosit na rukou, která k němu patří jako dílek skládačky. Jeho druhá polovina.

S tím nemělo to, co se v noci přihodilo, nic společného. Vůbec nic. Na vině bylo víno, vlahá noc, vinice v měsíčním světle a taky sladké, lákavé teplo po jeho boku. Možná i něžné, prosebné oči, pootevřená ústa, plné rty a to, co jeho ruce nahmataly. Přemohly ho opojení a romantika situace, neodpustitelně se zapomněl. Políbil Margit.

Nebo ona jeho? Neví už přesně, jak to začalo. Ztratil rozvahu a vrhl se na ni jako divoch. Nebo ona na něho? Kdoví, co by ještě provedl, kdyby hodiny na věži v Eltville neodbily jednu hodinu. To ho rázem přivedlo k rozumu. Vstal, oklepal si prach z kalhot, podal jí ruku a řekl: „Pojď. Budou nás postrádat.“

Jestli si správně vzpomíná, Margit nejdřív odporovala a prohlásila, že jsou už všichni opilí, nikdo se po nich nebude shánět. Nakonec se ale zvedla a on se vyděsil, protože měla blůzku úplně rozepnutou. Při zpáteční cestě šel tak rychle, že to připomínalo útěk. Mrzutě klusala vedle něho a popíchla ho: „Netroufáš si, co?“

Jak to myslela? Chtěla snad, aby zašel ještě dál? Aby došlo k něčemu definitivnímu? Co je to za dívku, tahle Margit? Jak může být tak lehkomyslná, tak nemravná? Je to tím místem? Jsou všechna děvčata v Rheingau lehkých mravů? Pokud je tomu tak, dá se její chování pochopit. Jeho ale v žádném případě.

Ve vinařském dvoře sedělo ještě u vína tvrdé jádro rodiny a sousedstva, většina hostů už ale odešla. Tatínek byl právě v restauraci a hlasitě požadoval, aby se vypnula hudba, Miša vlekl láhve vína, Simone nesla z kuchyně na stůl minerálku a chuťovky. Byla pořád překrásná, i když měla šaty pomačkané a závoj odložila.

„Co vy dva?“ obrátila se šibalsky na Andiho a Margit. „Malá promenade au clair de lune? Světlana říkala, že tě odveze s Frankem do Wiesbadenu, Andi.“

Byl hrozně rád, že odsud zmizí. Pomohl uklidit a naložit do auta Frankovu aparaturu. Na gramofon a dva velké reproduktory si Frank ušetřil z hubeného učednického platu ve firmě Auto Pahl. Babička mu na to pochopitelně něco přidala.

Jeden reproduktor dali do zavazadlového prostoru, zbytek postavili na zadní sedadlo a Frank se vmáčkl mezi. Pro tatínka už místo nezbylo, ten ale chtěl stejně přenocovat v Eltville.

Jízda byla hodně dobrodružná, protože teta Světlana rozhodně nebyla střízlivá a museli jet všelijakými oklikami, aby nenarazili na silniční kontrolu. Frank sledoval jako ostříž, jestli někde nespatří policejní auto, přesto našel čas na hloupé poznámky.

„Tak co? Bylo to s Margit hezké? Zmizeli jste na dost dlouho.“

„Vůbec nic nebylo,“ zavrčel. „Starej se o své záležitosti, bratříčku!“

„Ztratil jsi nevinnost, chlape, co?“ pronesl Frank posměšně.

„Dej mi pokoj!“

„Řeknu ti, ta Margit je fantastická. Nejsi u ní první.“

Andi vztekle mlčel. Uchýlil by se k násilí, už dávno to ale vzdal, protože se v minulosti ukázalo, že je Frank obratnější. Bratr teď chodil třikrát za týden na boxerský trénink a měl na pažích svaly, o nichž si mohl hubený, dlouhý Andi nechat jen zdát. Nanejvýš Miša se mohl Frankovi fyzicky rovnat, ten se ale mezitím zklidnil a nepouštěl se do žádných bitek.

Andi si při další jízdě uvědomil, že je nejen zlostný, ale i dotčený. Tak je to tedy! Hezká, něžná Margit provozuje tu svou hru i s jinými. Samozřejmě že to dělá, je to přece lehkovážná dívka z Rheingau. Přesto byl hluboce zklamaný a jeho sebevědomí ještě víc pokleslo.

„Nechci takové výrazy slyšet!“ zlobí se. „Takhle můžeš mluvit u Pahla, ale ne doma. Natož pak v kavárně.“

„Jako by se tu ještě někdy neřeklo do prdele,“ prohlásil Frank naprosto nevzrušeně. „Herci to říkají při zkouškách pořád. Prozradil mi to strýček Willi.“

≈

„Ne, díky. Bolí mě trochu hlava…“