Přeložil Zdík Dušek

THE SICILIAN INHERITANCE

Copyright © 2024 by Jo Piazza

Translation © Zdík Dušek, 2025

ISBN 978-80-249-5686-2

Pro mého otce Johna Piazzu,
jehož zvídavost ohledně historie

naší rodiny vše odstartovala…

A mým dcerám Beatrix a Elize,
které mě inspirovaly k tomu, abych příběh dokončila.

Celá Sicílie je královstvím obrazotvornosti.

Leonardo Sciascia

Na Sicílii jsou ženy nebezpečnější než brokovnice.

Mario Puzo a Francis Ford Coppola

Prolog

2016

V místnosti byla zima. Žádná okna, jeden vratký stůl, dvě kovové židle.

„L’ha ucciso?“ zeptal se detektiv s neústupným pohledem.

Myšlenky jsem měla jako v mlze. Vzhlédla jsem ke starší ženě s laskavýma očima, kterou sem poslali jako moji tlumočnici, ačkoliv jsem ji nepotřebovala. Rozuměla jsem dobře, na co se ptal: „Zabila jste ho?“

Celé tělo mě bolelo. Měla jsem zlomené žebro, možná dvě, a v břiše mi tepala žhavá, ostrá bolest. Po tvářích se mi koulely velké slané slzy. Ne kvůli němu, tomu muži na vrcholu hory, jehož krev mi zaschla na kůži a šatech. Kvůli němu jsem plakat nedokázala. Do pláče mi bylo kvůli sobě. Kvůli tomu, co brzy ztratím.

Uvidím ještě někdy svou rodinu? Dceru? Proč jsem si myslela, že když přijedu sem, vyřeší to kterýkoliv z mých problémů?

Takové otázky byly jenom pokusem mého mozku uniknout skutečnosti, protože jsem věděla naprosto přesně, co se tam nahoře stalo.

A tak jsem přikývla.

jedna

SARA

O dva týdny dříve…

Často jsem se snažila určit přesný okamžik, kdy se mi život, na němž jsem tak tvrdě pracovala, začal rozpadat pod rukama. Protože vždycky existuje nějaký začátek, chvíle, kdy něco zvrtáte natolik, že už to nejde napravit.

Jako když přeříznete špatnou šlachu v kusu masa. Roky jsem vedla restauraci, ale začínala jsem jako řeznice, takže mi pořád naskakují přirovnání, která se točí kolem kloubů, svalů a pojivové tkáně života. Když přeříznete tu správnou, získáte dokonalý steak. Přeřízněte špatnou a všechno je nalevačku. Maso se rozpadne v místech, kde jste ho chtěli udržet spojené s kostí. Jakmile jednou říznete špatně, je prakticky nemožné udržet všechno ostatní pohromadě.

Kdy jsem tedy udělala ten špatný řez?

Přemýšlela jsem o tom, vlastně tím byla přímo posedlá, i ve chvíli, kdy jsem zamykala restauraci, nejspíš naposled. Byla jsem tolik ponořená do vzpomínek, že jsem neslyšela zaklepání na dveře. Všimla jsem si ho, teprve když zesílilo do neodbytného bušení.

„Mami, pusť mě dál. Musím hned dovnitř!“

Jen máloco se v neodbytnosti vyrovná čtyřletému dítěti, které stojí před fyzickou překážkou. Sophiin otec ji přivezl s předstihem. Jack v poslední době vždycky jezdil dřív, patrně protože se mě snažil přistihnout při něčem, co neschvaloval.

Moje tělo automaticky vyrazilo za dceřiným hlasem. Otevřela jsem a obě jsme se k sobě vrhly s horečnou naléhavostí – vběhla mi do náruče a objaly jsme se ve výjevu naprostého, totálního zbožňování. Neuvědomovala jsem si, jak moc mi bude tohle stvořeníčko chybět, dokud jsem neztratila možnost vidět ji, kdykoliv se mi zamane. Dokud neviselo na vlásku, jestli mi ji svěří do péče.

„Kdo je moje nejlepší holčička?“ zeptala jsem se jí.

„Jááá. Kdo je moje nejlepší maminka?“

„Já?“

„Ty!“ To, co mě na její odpovědi trýznilo, ale co mi zároveň dávalo sílu, abych každé ráno vstala z postele, byla skutečnost, že to myslela vážně. Moje nádherné, skvělé dítě mě doopravdy považovalo za nejlepší maminku navzdory všem důkazům o opaku z poslední doby.

Jack, můj skoro exmanžel, si byl naopak jistý, že už nejsem nejlepší v ničem. Vnímala jsem jeho hořkost, když teď stál za Sophií a rozhlížel se po téměř prázdné restauraci. Stoly, židle a další nábytek, co jsem před pěti lety pečlivě vybrala, jsem prodala novému podniku, který se otvíral na Passyunk Avenue. U stěn stálo kuchyňské vybavení, připravené na odvoz ke kupci, jenž za něj nabídne nejvíc. Zbýval jenom náš maskot, obrovské růžové prase ze sádry zavěšené pod stropem, s pysky poodhrnutými v drzém úsměvu a s názvem restaurace na boku: La Macellaia – řeznice.

Sádrové prase bylo nejdřív jenom žert, ale potom se stalo symbolem restaurace. Jack mi ho nechal vyrobit u místního výtvarníka. Protože ačkoliv jsem roky snila o vlastní restauraci, nikdy jsem nevěřila, že se můj sen splní. Když mi někdo říkal, že se to jednou opravdu stane, vždycky jsem se zasmála, jako by mi na tom nezáleželo, a odpověděla jsem: „Jasně, až budou prasata lítat.“ Jack mě tou sochou překvapil první večer, kdy jsme měli otevřeno. Zajímalo mě, kdy jsem se z člověka, pro kterého navrhl zakázkovou sochu prasete, stala osobou, jíž se sotva dokáže podívat do očí. Schylovalo se k tomu postupně, po malých krůčcích, a pak se to prostě najednou stalo.

Podívala jsem se na něj. Doufala jsem, že uvidím něco ze staré, něžné oddanosti, ale Jack vypadal jen otráveně a smutně. Nedalo se poznat, k čemu cítí větší odpor: jestli ke mně, nebo k restauraci, která jemu osobně i našemu manželství sebrala tolik času.

„Pojďme ven,“ navrhla jsem. Nechtěla jsem vidět svoje selhání jeho očima. Zůstávala ve mně maličká naděje, že La Macellaia někdy v budoucnu znovu otevře na jiném místě, ale netušila jsem, jak by k tomu mohlo dojít, vzhledem k hoře dluhů, do nichž jsem zabředla, prudce stoupajícím cenám pronájmů a ošklivým pomluvám, které mě pořád pronásledovaly. Věděla jsem, že jsem se se svou restaurací dopustila mnoha chyb. Vkládala jsem do ní srdce i duši, ale taky jsem si počínala arogantně a zbrkle. Snažila jsem se o příliš rychlý růst, abych udělala radost investorům, abych jim vydělala peníze. Ukousla jsem si větší sousto, než jsem mohla zvládnout, a přišla skoro o všechno. Hluboko uvnitř jsem taky chovala naději, že když se teď restaurace zavírá, Jack a já třeba najdeme způsob, jak všechno urovnat. To mi ale s každým dalším dnem připadalo nepravděpodobnější. Z našeho manželství se stal jen soupis služeb, které ani jeden z nás nedokázal poskytovat ke spokojenosti toho druhého.

Jakmile jsme vyšli na chodník, Jack mi podal hromadu pošty.

„Tohle všechno ti přišlo,“ řekl. Od našeho rozchodu bydlel se Sophií v našem rozkošném cihlovém řadovém domku, který jsme si koupili hned po svatbě. Nejdřív to dávalo smysl, protože jsem většinu dní stejně pracovala do pozdního večera a mohla jsem spát v jednopokojovém bytě nad restaurací. Jakmile ale La Macellaia definitivně zavře, nebudu mít kde žít.

Mezi účty, které už měly být zaplaceny, a nevyžádanými reklamami, byl dopis, na nějž jsem čekala: hnědá obálka popsaná dokonalým písmem tety Rosie, nádherným krasopisem, jaký vám dokázaly vštípit jen kdysi dávno jeptišky.

Nechtěla jsem ho otevřít, protože jsem věděla, že jakmile to udělám, tetina smrt se stane právě tak reálnou jako konec mého podnikání. Věděla jsem, že dopis obsahuje poslední slova, která mi nemohla říct osobně, protože jsem měla příliš mnoho práce, než abych ji zajela ještě jednou, naposledy, navštívit. Další věc, jíž jsem litovala.

Jack si odkašlal jako vždycky, když se chystal říct něco, co se mi nebude zamlouvat. „Nelíbí se mi, že Sophie pojede na pohřeb tvojí tety. Je moc malá, aby se učila o smrti.“

„Je mi líto, že ti to vadí, ale buď rozumný, Jacku. Sophie tetu Rosie zbožňovala právě tolik jako já.“ Potlačila jsem podráždění a nasadila zkroušený úsměv. „Budou tam všichni její bratranci a sestřenice. Nebude to strašidelné ani morbidní. Rosie chtěla spíš mejdan než formální pohřeb v kostele. Soph si to užije.“

„Pohřební mejdan? Kdo uspořádá po smrti mejdan? Celá tvoje rodina je vyšinutá. Rosie byla taky.“ Jeho rozmrzelost nesouvisela s pohřbem. Zlobil se, protože měl jet na dovolenou s rodiči a kvůli mně musel čekat do nedělního večera, až bude po pohřbu.

„Musíme vyrazit, zlatíčko,“ řekla jsem Sophii, ale moje slova byla ve skutečnosti určená Jackovi, abych mu dala najevo, že náš rozhovor skončil. „Čekají nás dvě hodiny jízdy do Scrantonu a Carla už nás jede vyzvednout.“

„Navštívíme tetu Rosie?“ Sophie několikrát poskočila a zatleskala.

„Svým způsobem ano, drahoušku.“

„Vidíš? Je na to moc malá,“ zabručel Jack.

„Já to zvládnu,“ odpověděla jsem, jak nejpřesvědčivěji jsem dokázala.

Vzdychl a vrazil si ruce do kapes. „Víš, že jsem ji měl taky rád. Rosie.“

„I když byla vyšinutá?“ zeptala jsem se.

Vrhl po mně pohled plný lítosti.

„Právě proto,“ zamumlal.

To býval i jeden z důvodů, proč miloval mě.

Je pravda, že teta Rosie nechtěla pohřeb, ale páni, rozhodně uměla zorganizovat mejdan, dokonce i ze záhrobí. Dala jasně najevo, že chce, aby se všichni její „lidičkové“, to znamená tři chlapci, které vychovala, jejich rodiny, zaměstnanci školy, kde polovinu života pracovala jako ředitelka, a v podstatě každý, kdo „nebude bulet“ nad rakví, na její počest opili v jejím oblíbeném hostinci.

Měla jsem na sobě zářivě červenou kombinézu, která mi visela v šatně už skoro deset let, ještě s cedulkou z obchodu. Nemohla jsem si dovolit nic nového. Během posledních sedmi let jsem zažádala o sedm úvěrů a ty mi taky schválili. Šest z nich jsem ovšem přečerpala. Kombinéza byla příliš těsná a měla příliš hluboký výstřih, ale věděla jsem, že by se tetě Rosie líbila.

Bar byl hlučný, všichni přímo halasili. Neviděla jsem bratrance a sestřenice, ani zbytek rodiny, už nejmíň dva roky, ale opět po čase vplout do jejich konejšivého chumlu bylo jako ponořit se do teplé koupele. Následovaly hodiny přípitků a vyprávění historek. Teta Pat upekla obrovský dort s obrázkem Rosie, jak vypadala při svých sedmdesátinách, v tričku s nápisem sexy i v sedmdesáti. Proběhla soutěž ve znalostech Rosiina života a nakonec se zpívalo karaoke s písněmi Dolly Partonové.

Moje sestra Carla a já jsme opatrně proklouzly kolem tety Arlene a její dech beroucí interpretace „Islands in the Stream“, při které jí zdatně sekundovaly moje mamka a Arlenina dcera „Malá Arlene“.

Mamka se opravdu odvázala. Pohupovala se se Sophií na ramenou. Měla jsem sto chutí svou dceru popadnout, zatočit se s ní a pevně ji k sobě přitisknout. Věděla jsem, že měsíc prázdnin s druhými prarodiči jí prospěje. A taky jsem věděla, že Jackova matka ten čas využije, aby zjistila, jestli jsem svým osobním strádáním z poslední doby způsobila Sophii nenapravitelnou újmu. Sophie byla vždycky houževnatější než já, ale i tak jsem si o ni dělala starosti. Od chvíle, kdy jsem musela vyhlásit bankrot, jsem se sotva dokázala zvednout z postele kvůli něčemu jinému než zařizování potřebných věcí kolem uzavření La Macellaia. Ztráta něčeho, co jsem vybudovala z nuly, a budoucnosti, kterou jsem si plánovala, se u mě pojila s velkým zármutkem. Večer jsem často příliš pila, abych usnula, a přes den jsem do sebe zase lila jednu kávu za druhou, abych zůstala vzhůru. I když jsem trávila čas s dcerou, duchem jsem byla pořád někde jinde.

Zatahala jsem Sophii za holý palec u nohy a políbila ji na něj. Když před chvílí tancovala, odhodila boty někam do kouta.

„Kdo tohle všechno platí?“ zeptala jsem se Carly, zatímco jsme se proplétaly sálem. Nesly jsme dva tácy s panáky pro našeho tátu a strýce.

„Myslím, že si Rose dala nějaké peníze stranou,“ odpověděla Carla. „Věděla, že se tenhle den blíží.“

To ví v jednadevadesáti letech každý. Rosie během posledního roku rychle chřadla. Když jsem ji před pár měsíci viděla naposled, sotva vstala z postele, aby nám udělala silné koktejly a jedinou sirkou zapálila oheň v krbu.

„Správná ženská míchá dobré drinky a zapaluje si oheň sama,“ připomínala mi vždycky. Během let mi dala řadu skvělých rad. Kéž bych si je zapisovala. Když jsme spolu popíjely naposled, řekla mi: „Takhle chci, aby sis mě pamatovala. Jako sexy, zkušenou dámu, která usrkává whisky a chystá se ti povědět košilatej vtip.“

„Taky si tě tak chci pamatovat,“ souhlasila jsem a zeptala se na ten vtip. Ke konci chtěla, abych za ní ještě jednou přijela. Říkala, že je to naléhavé. Musely jsme spolu něco probrat. Ale já jsem se k té cestě nedostala.

Carla přejela pohledem místnost. „Táta a kluci nejspíš taky něco přidali.“ Předpokládala jsem, že se na zaplacení toho mejdanu podílí i ona. Byla z nás všech nejúspěšnější, přinejmenším pokud šlo o výdělky. Pracovala jako nejmladší partnerka v nóbl právnické firmě ve Filadelfii, měla dva nádherné syny dvojčata s krásnou, skvělou manželkou a bydlela v luxusním domě na Rittenhouse Square. Carla si úspěch zasloužila, ale přispěla k němu i Rosie, když jí zaplatila část školného na střední škole a poté i studia na právnické fakultě.

Rosie byla moje prateta, teta mého otce, ale vychovala ho – i jeho dva bratry –, když jeho rodiče, Santo a Lorenza, zemřeli při autonehodě. Táta byl tehdy ještě dítě. Tolik kluků, a samí gauneři, říkávala s naprostou a neochvějnou oddaností. Nikdy se neprovdala, ačkoliv měla celou řadu věrných a obvykle podstatně mladších partnerů. Vždycky jsem předpokládala, že poté, co vychovala tři kluky, měla života s muži plné zuby.

„A část nákladů nejspíš hradí i bar,“ dodala Carla. „Všichni ji zbožňovali.“

„To je pravda,“ přikývla jsem a obrátila do sebe jednu sklenku. Ohnivá tekutina mě zašimrala v hrdle a prohřála mi útroby.

Strýc Mario pozvedl poloprázdnou sklenku a vykřikl staré sicilské rčení, které nás Rosie všechny naučila.

Cu picca parrau mai si pintiu.

Ti, kdo málo mluví, nikdy nelitují. Bylo to docela ironické, protože Rosie nemlčela skoro nikdy.

I když přicestovala do Spojených států jako nemluvně, nejmladší ze čtyř sourozenců, byla to právě ona, kdo udržoval při životě rodinné legendy. Opakovaně vyprávěla o příjezdu našeho pradědečka Giovanniho – přátelé mu říkali Gio – do Ameriky. Dřel se v sicilských sirných dolech a potom se statečně přestěhoval do nové země, aby pracoval v továrně na záchodové mísy v Queensu. Přes deset let přespával v podkroví pohřebního ústavu v Astorii vlastněného jinými Sicilany.

„Spal tam v rakvi jako zatracenej upír, Saro. Ale teď z něj byl pořádnej chlap,“ vyprávěla mi Rosie mnohokrát.

Nakonec Giovanni našetřil dost peněz, aby vzal do Ameriky i svoje děti, a všichni se přestěhovali z New Yorku do Pocono Mountains, kde se prý dá dobře vydělat v dolech na uhlí. Někdo mu napovídal, že Scranton je úplně jako Sicílie, jen se sněhem a uhlím místo slunce a síry. Dotyčný zjevně lhal, nebo možná nikdy nebyl ve Scrantonu ani na Sicílii. Příběh pokračoval tragicky. Giovanniho manželka Serafina se do Ameriky nikdy nedostala. Poslala děti lodí přes oceán a sama zůstala doma, aby prodala rodinný domek, ale než se mohla vydat za nimi, zabila ji chřipka. Ve vzpomínkách rodiny, již po sobě zanechala, se Serafina s každým dalším rokem stávala zbožnější a oddanější ženou. V podstatě se stala Madonou. Svatou, čistou, milující matkou a mučednicí, která obětavě vychovávala děti na Sicílii, zatímco Giovanni pro ně připravoval budoucnost v Americe. Po přestěhování do Scrantonu dřeli Gio a jeho synové v uhelných dolech, až se jim podařilo našetřit dost peněz, aby otevřeli malý autoservis, který prosperoval, dokud ho na začátku devadesátých let strýc Mario neprohrál v pokeru s vysokými sázkami.

Otec mě pojmenoval po své babičce Serafině – jménem vhodným pro anděla nebo filmovou hvězdu. Po celý můj život mi ale nikdo neřekl jinak než Sara a mamka, jejímž rodičům kolovala v žilách polská, irská a německá krev a která neměla nic společného s Italoameričany, trvala na tom, že se moje přezdívka bude psát ve zjednodušené verzi, bez „h“ na konci, patrně aby se pomstila otci za různé manželské prohřešky.

Drinky zmizely, jakmile jsem je postavila na stůl. Táta a jeho bratři je do sebe obrátili, aniž by přerušili vyprávění nejoblíbenějších historek s tetou Rosie.

Vzpomínáte, jak na svatýho Paddyho nabarvila ten rybník za školou nazeleno?

Nebo jak šlohla traktor, aby s ním jela v průvodu na Den Otců zakladatelů?

A jak se šla se starostou koupat nahatá a načapala je jeho manželka?

Prohrábla jsem tátovi vlasy a políbila ho na pleš. Voněl alkoholem a mýdlem Ivory, které většinu ze svých šedesáti let používal jako šampón, kondicionér i sprchový gel.

Byl pořádně namazaný. Rosiina smrt ho sebrala. Když mu zemřeli rodiče, byl nejmladší z trojice bratrů. Na levém bicepsu měl vytetované srdce, takové to, v jakém bývá nápis maminka, jenže v jeho stálo rosie.

„Moc neponocuj,“ pošeptala jsem mu a vyklouzla jsem ze sálu, abych si konečně přečetla Rosiin dopis. Už jsem to odkládala dost dlouho.

Cestou jsem ještě kývla na barmana Jimmyho, ukázala jsem na svoje strýce a posunkem jsem mu naznačila, ať už jim nenalévá. Potom jsem vyklouzla zadními dveřmi a vydala se hledat mezeru v drátěnkovém plotě, kterou bych se dostala za Rosiin domek.

Z okolního křoví se ozval šramot a já se zastavila. Ucítila jsem mravenčení, jaké člověk mívá, když ho někdo pozoruje, ale všude bylo ticho. Mravenčení se mnou zůstávalo ještě v tetině temném domku. Potmě jsem vrazila bokem do stolu v jídelně. Rosie na něm nechala svůj epitaf, na němž pracovala posledních dvacet let.

Tělo Rosie M.

pochovali sem

nevypadá více svěže

všichni ale shodnou se, že

byla klenotem.

Moje prateta zbožňovala limeriky. Uměla jsem si živě představit, jak sepisuje poslední verzi na tomhle rozviklaném starém stole, možná hned poté, co dokončila dopis pro mě.

Dům zaševelil, když jsem zapálila oheň ve starých kamnech, jedinou sirkou, jak mě to naučila. Rozhodně tu mohla být řada duchů. Rosiin otec Giovanni zemřel v ložnici v prvním patře, ve věku třiadevadesáti let. Rosiin bratr Vin taky. Rosie teď byla s nimi, ale doufala jsem, že její duch dokáže uniknout z domu a cestovat po celém světě. Vždycky chtěla vidět pyramidy, Eiffelovku a Velkou čínskou zeď, jenže po příjezdu do Spojených států je už nikdy neopustila. I když se už od ní odstěhovali všichni synovci, pořád jí dávali na hlídání vlastní děti. Někdo u ní vždycky vysadil nějakého vzpurného teenagera, který potřeboval, aby ho teta Rosie srovnala do latě, případně jehož rodiče potřebovali pauzu. Já a sestra jsme s ní prožily šestery letní prázdniny a já jsem se k ní nastěhovala na celý rok, když jsem byla v prvním ročníku střední školy. Kromě toho měla pořád plno práce ve škole. Nejdřív dělala zástupkyni ředitele a potom čtyřicet let ředitelku. Na škole nikdy nepůsobil výchovný poradce, a tak děti se všemi dramaty chodily za Rosie. Měla auru, která jako by říkala: Jasně, rozumím ti a jsem tady, abys mi pověděl o všech průserech. I po odchodu na odpočinek suplovala, protože milovala učení. Kromě toho milovala i automaty a blackjack a upřímně řečeno ji často přemohla hráčská vášeň. To všechno znamenalo, že nikdy neměla čas ani peníze na nějaká zahraniční dobrodružství, dokud všichni synovci a neteře nevyrostli a ona už se nedokázala sama dostat do kasina.

Tehdy začala plánovat velký výlet na Sicílii – měly jsme jet jen my dvě. Jenže potom jsem měla plno práce s otvíráním restaurace, narodila se Sophie a restauraci se vyloženě dařilo, takže jak bych mohla odjet? Pořád jsem jí slibovala, že pojedeme. Když onemocněla, moje restaurace byla v červených číslech a cesta se nikdy neuskutečnila. Vzpomínky na všechna moje odmítnutí mě teď zasahovaly jako rány pěstí do břicha.

Uvařila jsem si čaj do jednoho ze stovky hrnků, jež měla Rosie vyskládané v kuchyňských skříňkách. Kdykoliv někdo z nás někam odcestoval, trvala na tom, abychom jí přivezli hrnek. Jednou jsem se jí napůl v žertu zeptala, co budeme sakra se všemi těmi hrnky dělat, až zemře, a ona naprosto vážně odpověděla: „Ty, co se vám nejvíc líbí, si vezmete, a zbytek postavíte ke dveřím cizích lidí jako překvapení. Kdo by nechtěl po probuzení najít na verandě hrnek s nápisem poconoské hory jsou pro milence? Spoustě lidí tím projasníte den.“

Napila jsem se z hrnku s nápisem nikdo to neumí jako niagara, který tetě před pár lety přivezl strýc Mario, a otevřela jsem její dopis.

Rosie psala, že jí už teď chybím, že jsem pro ni byla dcera, o které si nikdy neuvědomovala, že ji chtěla, a že lituje jen toho, že neuvidí všechno, čeho jednou dosáhnu. Brečela jsem jako želva, ještě než jsem se dostala k té části, kde se do mě s láskou, ale zároveň tvrdě obula, ať se vzchopím. Nikdy jsem neměla nechat zahynout svůj sen, mohla jsem ji požádat o pomoc. (Copak jsi měla nějaké peníze, Rosie?) Z každé její věty sálalo podráždění a láska.

Překvapení si pošetřila až na konec. Překvapení jsou nejlepším kořením života a je jich moc málo, tvrdila vždycky.

Něco jsem pro tebe naplánovala, gioia mia. Věřila jsi mi celý život a já potřebuju, abys mi věřila i teď.

Posílám tě na Sicílii. Měly jsme tam obě zajet už dávno. Nemusíš litovat a vyčítat si to. Nezlobím se na tebe. Život se nám pletl do cesty…, ale nedovolíme, aby se nám do ní pletla i smrt.

Odvezeš můj popel do Caltabellessy. Chci, abys poznala vesnici, kde jsem se narodila. Zabloudila jsi, zlatíčko, a musíš objevit svoje kořeny. Ale taky potřebuju, abys udělala něco pro mě. Kdybych se ti to bývala pokoušela vysvětlit, myslela bys, že jsem blázen, ale mrzí mě, že jsem to nezkusila, takže ti to povím teď.

K dopisu přikládám vlastnický list. Myslím, že se týká malého pozemku, který patříval naší rodině na Sicílii, před odplutím do Ameriky. Jako majitelku list uvádí moji matku Serafinu Forteovou. Patří mi už hodně dlouho a vždycky jsem si říkala, že až odejdu na odpočinek a budu mít peníze, abych odletěla na Sicílii, vrátím se na naši půdu. Doufala jsem, že tu cestu uskutečním s tebou, jenže čas vypršel. A abych byla upřímná, trochu jsem se bála hrabat v minulosti. Ale na stará kolena jsem začala být sentimentální a mám dojem, že musíme znát rodinnou historii. To lidé dělávají, když se jejich život chýlí ke konci. Snaží se dozvědět víc o těch, které potkají na druhém břehu.

Tohle je tedy ono, zlatíčko. Tohle je moje poslední přání z onoho světa. Strašidelné, co? Potřebuju, aby ses vypravila do Caltabellessy. O všechno je postaráno. Máš tam na týden zarezervovaný hotel, letenky jsou koupené a nevratné. Takže žádné další výmluvy. Chci, abys zjistila, jestli ten list má nějakou hodnotu, a pokud ano, chci, abys vzala všechny peníze, které za ten pozemek získáš, a dala do pořádku svůj život. Abys znovu otevřela restauraci a starala se o svou holčičku. Vysílám tě na dobrodružství, zlatíčko. Neopovažuj se ho promrhat.

DVA

SERAFINA

1908

Ta holka je proklatá. Právě tohle pošeptala matka mému otci, ačkoliv věděla, že ji přes stěnu slyším. Tušila, že jsem se chovala bezbožně a že přinesu rodině hanbu, ale řekla jen ta holka je proklatá, jako kdyby to, co se mi dělo, bylo výsledkem ďáblovy magie.

Ještě než ráno vyšlo slunce, Cettina a já jsme se vydaly k la strega, k čarodějnici, abychom se pokusily napravit hrozné věci, kterých jsem se dopustila.

Stařena žila za koncem cesty. Jak jsme stoupaly stále výš a výš do strmého svahu kopce, kamenná stezka přešla ve štěrkovou a nakonec prašnou. Po celém těle jsem cítila mravenčení a měla jsem nepříjemný dojem, že mě napálili. Třeba zpoza stromu vyskočí Liuni a Gio a vysmějí se nám, že jsme věřily pohádkám.

V dálce cinkaly zvonky ovcí, jako by nás volaly zpátky domů. Cettina, má nejstarší kamarádka, téměř něco jako sestra, mě vedla a svírala mi ruku tak pevně, až mě bolely kosti.

Navštívit čarodějnici a požádat ji o pomoc byl Cettinin nápad. La strega byla její vzdálená příbuzná, i když se k ní její rodina nikdy nehlásila. Nikdo, kdo měl všech pět pohromadě, by nepřiznal, že je spřízněný s čarodějnicí, třebaže všechny ženy ve vesnici někdy využívaly jejích léčitelských schopností. Muži čarodějnici nenavštěvovali nikdy. Čarodějnice ošetřovala jen ženy a i ty pouze tajně. Netušila jsem, jestli se sama rozhodla držet dál od šeptem pronášených poznámek a kradmých pohledů sousedů, nebo jestli ji někdo požádal, aby se odstěhovala za hranice vesnice a držela svá kouzla dál od posvátného okruhu působnosti kostela. Nejspíš od obojího trochu. Cettina ale měla stařenu ráda. Moje kamarádka měla dobré srdce – možná víc, než pro ni bylo zdravé –, a tak jednou týdně potají chodila k jejímu obydlí na vrcholu hory a nosila jí potřebné věci z vesnice: mouku, mýdlo, cukr, výtisky Giornale di Sicilia.

„Ona umí číst?“ zeptala jsem se jí jednou.

„Myslím, že se to naučila v Palermu,“ odpověděla Cettina.

Hlavní město ostrova se mi jevilo tak vzdálené, jako by bylo na nějaké jiné hvězdě. Skutečnost, že čarodějnice kdysi žila ve velkém městě a rozhodla se pro návrat do naší zaprášené venkovské vesnice, jen přiživovala pověsti, které o ní kolovaly.

„Viděla jsem ji číst rozsáhlé knihy a články,“ dodala Cettina.

Žádná ze starých žen ve vesnici neuměla číst. Dokonce i řada dívek našeho věku nedokázala rozluštit víc než jednoduché věty. Některé z nich, včetně Cettiny, dávno přestaly chodit do školy, aby pomáhaly svým matkám s péčí o děti. Stát vyžadoval jen čtyřletou povinnou školní docházku. Jako patnáctiletá jsem byla poslední dívka, která v mém ročníku zůstala, ačkoliv si na to moje vlastní matka často stěžovala, protože chtěla, abych jí byla víc k ruce doma. Moje touha po učení jí dávala pramalý smysl. Přinejlepším byla nepraktická a přinejhorším nebezpečná. Neřekla jsem jí, že jsem nejlepší ve třídě, jedna ze dvou studentů, kteří budou doporučeni na střední školu do města Sciacca, aby pokračovali ve vzdělávání. To se ještě žádné dívce z naší vesnice nepoštěstilo. Můj učitel se chystal požádat o zvláštní povolení, aby mě tam mohl poslat. Jednoho dne bych třeba i mohla získat učitelský certifikát a stát se maestrinou. Před několika měsíci jsem o tom mluvila s tátou a stavěl se k tomu s nedůvěrou, ale moje nadšení ho nakonec zlomilo, takže slíbil, že se pokusí přesvědčit matku.

To bylo jediné, po čem jsem opravdu toužila. Byl to jediný způsob, jak uniknout z naší vesnice. Generace žen přede mnou prožily celé životy kolem vrcholu téhle malé hory a nedělaly nic jiného, než že pečovaly o děti a manžele. Takový život mi připadal jako ten nejhorší druh vězení. Odchod odtud však nebude bez pomoci čarodějnice možný.

Cettina věděla, co čarodějnice dokáže, protože měla uši jako rys a slyšela, jak si kamarádky její matky povídají o schopnostech la stregy, o jejích kouzlech a lécích. Mnoho let jsme tu neměli žádnou porodní bábu, od chvíle, kdy stará Nunzia odplula za syny do la Mérica. Lékař Peppe Spica bydlel až v daleké Sciacce a ženským obtížím se téměř nevěnoval. Říkalo se, že la strega dokáže odrodit dítě, aniž by to matku bolelo, což byla urážka Boha, protože Bible trvala na tom, že si ženy zasluhují rodit v bolestech, v rámci pokání za hříchy první z nich. Cettina taky slyšela, že čarodějnice má lék, který by mohl vyřešit můj konkrétní problém.

„Co když to nezabere?“ zeptala jsem se, když jsme se přiblížily k čarodějčinu obydlí.

„Zabere,“ ujistila mě kamarádka. „Pomůžu ti. Postarám se o tebe.“ V Cettinině hlase znělo neochvějné přesvědčení.

Nasály jsme vzduch do plic a se zatajeným dechem prošly kolem jeskyně, v níž před stovkami let žil drak, děsivý netvor, který požíral zlobivé děti – tak nám to aspoň vyprávěli rodiče a prarodiče. Všichni věděli, že cestou kolem jeskyně musíte zatajit dech, jinak přinesete smůlu celé rodině.

„Chceš se zastavit u dračího ucha?“ zeptala se Cettina.

Když svatý Peregrín draka před staletími konečně zabil, netvor se proměnil v prach – celý až na obří ucho. To naopak zkamenělo a proměnilo se v jednu z vnějších stěn jeskyně. Vesničané věřili, že mu můžete svěřovat svá nejtemnější tajemství, věci, které byste nikdy nesdělili knězi.

Přikývla jsem, přistoupila ke zvětralé skále a zašeptala jsem do sluncem vyhřátého kamene, tak tiše, aby to neslyšela ani Cettina: „Tohle všechno je moje chyba. Jsem hrozná, hříšná holka a zasloužím si svoje neštěstí.“

Cettina mě odvedla zpátky na cestu. Naše vesnice vypadala stále menší a menší. Kdybychom zatočily doprava a udělaly několik kroků, zřítily bychom se ze skály do hluboké rokliny plné trní a pokroucených olivovníků, příliš starých a proschlých, než aby nesly plody.

Napadlo mě, že se vrátím, když tu se před námi objevil příbytek čarodějnice, jako kdyby ho přivolaly moje pochyby. Byl vestavěný přímo do skály, trochu jako dračí ucho, ale měl křivé dveře a dvě malá okna po obou stranách. Před sto lety tu bylo stanoviště domobrany, která hlídkovala, jestli se neblíží nájezdníci od moře. Okna byla právě tak dost velká, aby z nich mohly vyletovat šípy. Většina podobných stanovišť byla opuštěna, ale sem se nastěhovala čarodějnice, protože neměla rodinu, která by se k ní chtěla hlásit, manžela ani jiný domov.

Nebo se to tak aspoň vyprávělo.

U dveří se Cettina zastavila. Stoupla si na špičky a položila mi dlaně na tváře. Její velké oči mi připadaly ještě větší, když mě jemně políbila na čelo. Z jejího horního rtu na mě skanula kapka potu. „Mám tě moc ráda.“

„Vstupte,“ ozval se zvučný hlas, který se odrážel od starých skalních stěn v domku. Zněl mlaději, než jsem čekala, ale když se jeho majitelka objevila ve dveřích, viděla jsem, že její vrásčitý obličej je neskutečně starý, s kůží skvrnitou jako staré dřevo. Stařeniny úzké marcipánové oči se na nás upřely. Z ramen jí splývala potrhaná přikrývka jako kápě, uvázaná pod krkem. Když nás vpouštěla dovnitř, přikrývka mírně zapleskala ve větru.

Domov čarodějnice páchl jako zvíře těsně před porážkou: divokou úzkostí, ale zároveň nadějí. Jako krev smísená s něčím sladkým: zralými citrony a rozmarýnem. Kolem stolu, který se leskl, jako kdyby ho někdo opakovaně natíral olejem, stálo šest židlí z tmavého dřeva s vysokými opěradly. Slamník v rohu zakrývala deka sešitá z hadříků. V krbu vysokém až ke stropu se peklo nějaké maso, patrně králičí. Kameny krbu lemovaly police: na jedné straně byly řady skleněných nádob všech možných tvarů a velikostí, na druhé stohy knih a časopisů. V téhle malé světnici bylo víc tištěných slov, než jsem viděla za celý svůj život. Přejela jsem prsty po hřbetech svazků.

„Fina je hodně chytrá,“ vychvalovala mě Cetti stařeně. „Je nejlepší ze třídy. Pozvali ji, aby šla jako první holka od nás studovat do Sciaccy.“

Odvrátila jsem se od knih a stařena nás posunkem vyzvala, ať se posadíme ke stolu. Vymanila jsem ruku z Cettinina sevření, položila si ji do klína a stiskla své dlaně zpocenými stehny. Kamarádka mě začala hladit po zádech, ukazováčkem mi přejížděla po hrbolcích páteře.

Čarodějnice kývla na talíř s chlebem potřeným máslem a s čerstvým ovocem: nakrájenými meruňkami a zralými švestkami s naříznutými kaštanově hnědými slupkami, z nichž na talíř vytékala rubínová dužina. Do té chvíle jsem si ani neuvědomovala, jaký mám hlad. Už několik týdnů jsem v sobě nedokázala skoro nic udržet, ale snažila jsem se skrývat nevolnosti před matkou, takže jsem každý den odcházela brzy ráno z domu a vyprázdnila si žaludek v postranní uličce.

Pustily jsme se do jídla.

„Pověz jí to,“ vyzvala mě Cettina nakonec.

„Co jí mám povědět?“ odpověděla jsem, jako kdybychom vážily celou cestu až sem jenom kvůli jídlu.

„Všechno. Můžeš to vzít od začátku.“

Něco na té teplé světnici a stařenině konejšivém mlčení ve mně vyvolávalo pocit, že je v pořádku, když tu zopakuji všechno, co jsem zatím svěřila jenom Cettině. Tahle čarodějnice na konci světa vyzařovala nečekanou vlídnost. Šikmá okénka vpouštěla dovnitř sluneční světlo, které mi zalévalo obličej a nabízelo falešnou útěchu.

Vrátila jsem se na začátek léta, do doby před čtyřmi měsíci. Táta přijel domů po dvou měsících v Palermu, kde hloubil příkopy na novou velkou silnici kolem města. Měl trochu peněz navíc a chtěl mě a moje mladší bratry vzít dolů z hory k plážím u Eraclea Minoa. Mohl nás tam dopravit dvakrát rychleji než obvykle, protože zařídil starostovu synovi zaměstnání u firmy, která stavěla tu novou silnici, a starosta mu oplatil laskavost tím, že mu půjčil nový vůz a ty nejrychlejší koně. My tři děti jsme se usadily na přední lavici vozu. Nepřipadalo v úvahu, že by s námi jela i matka. Ta musela zůstat doma a starat se o nejmenší sourozence.

Nikdy jsem neviděla nic tak velkolepě dokonalého jako safírové moře vynořující se za borovicovým lesem. Na kilometry daleko se táhl neposkvrněný bílý písek. V jednom místě ho doplňovaly pruhované slunečníky a modrá a žlutá lehátka. Otec zastavil těsně u pláže a všichni civěli na naši ošuntělou rodinu.

Otec dal několik mincí chlapci u vstupu a ten nám na oplátku půjčil slunečník a tři lehátka. Neměla jsem pořádné plavky, protože mi mamka řekla, že by bylo hříšné, kdybych nějaké nosila. Natáhla jsem se na lehátko jako divoká kočka, která se vyhřívá na slunci, a poslouchala jsem šumění vln na pobřeží. Věděla jsem, že přesně takové to bude v nebi. Když jsem otevřela oči, bratři a otec se vydali v krátkých spodkách k moři. Dívala jsem se, jak se Flavio, vždycky ten nejsmělejší a nejtvrdohlavější z našich chlapců, potápí pod vlny, a tajila jsem dech, dokud se zase nevynořil.

Na lehátku přede mnou spolu odpočívali nějaký muž se ženou. Ženě splývaly na opálená záda tmavé lokny a objímala svého partnera kolem krku. Nemohla být o mnoho mladší než moje matka, ale vypadala úplně jinak než nahrbená, vrásčitá postava, která trčela doma s dítětem u každého prsu. Nedokázala jsem z nich spustit oči, z toho, jak se žena odtáhla a škádlila svého milence, ani z toho, jak se na ni díval: jako by byla tou nejdokonalejší bytostí, již kdy viděl. Tělem se mi rozlilo teplo při pomyšlení, jaké by to bylo, mít nad nějakým mužem takovou moc.

Po chvíli se žena vydala na toalety a já jsem ji následovala.

Když jsem došla ke kabinkám s vykopanou jámou v zemi, která sloužila jako latrína, ta okouzlující žena si právě nanášela na rty tmavě rudou růž.

„Chtěla bys taky?“ zeptala se mě nevinně. Přikývla jsem. Podržela mi obličej a namalovala mi nejdřív spodní a potom i horní ret.

„Jsi krásná jako zrnko zlata,“ prohlásila, když byla hotová. Při pohledu do malého, popraskaného zrcátka, které viselo na plátěné stěně kabinky, se mi do tváří nahrnula krev. Mít ohnivě rudé rty byla jen maličkost, ale hned jsem si připadala skvostně jiná.

„Jste odtud?“ zeptala jsem se.

„Kdepak, drahoušku. Jsem z Neapole, na váš nádherný ostrov jsem přijela jenom na dovolenou.“

Nikdy jsem nepovažovala svůj domov za nádherný ani mi nepřipadal ničím zvláštní. Dala bych skoro cokoliv, abych mohla odcestovat tam, odkud pocházela ta žena, na místo, kde dámy používaly zářivě červené rtěnky, líbaly se s muži na slunci a odkud jezdily na dovolené na daleké pláže. Přejela jsem očima ženino tělo. Měla ploché břicho, které vypovídalo o tom, že nikdy nerodila. Pod vlnitým horním okrajem červených plavek se rýsovaly křivky ňader. Cítila jsem z ní slanou vodu, opálenou kůži a pánskou kolínskou.

„Co tam děláte? Myslím v Neapoli?“

„Plno věcí. Jsem dobrodruh.“ Měla tak hedvábný hlas – nejradši bych se do něj celá zabalila. „Jenom žertuju. Někdy pracuju v obchodě, někdy v restauraci. Tam jsem poznala svou lásku.“ Neoznačila ho za manžela.

Chlubit se je hřích, ale chtěla jsem jí povědět o sobě: že jsem se právě dozvěděla, jak dobře jsem napsala písemky ve škole, že mě doporučili k dalšímu studiu ve Sciacce a že se třeba jednou taky podívám do Neapole. Nakonec jsem jí ale jenom poděkovala za to, že mi namalovala rty.

Než jsme se vrátily zpoza stromů na písečnou pláž, už jsem si otřela rtěnku do hřbetu ruky, protože jsem věděla, že by to otec neschvaloval.

O hodinu později jsme nastoupili zpátky do vozu, abychom se vrátili domů, než se mamka bude zlobit. Všichni jsme měli růžovou kůži od slunce a mezi prsty u nohou písek.

Následující večer byla ve vesnici slavnost svatého Antonia s tancem, maškarádami a hostinou. Chlapci se převlékli za starce a vyváděli všem různé kanadské žertíky. Liuni si vzal kostým cirkusového medvěda a žebral o sladkosti. Víno teklo proudem a obvyklé hranice slušného, řádného chování se rozostřily. Bohatí se mísili s chudými, mladí se starými, chlapci s dívkami. Takové večery byly jediné chvíle, kdy otcové ztráceli přehled o svých dcerách.

My čtyři jsme tančili dál od ostatních. Já, Cettina, Liuni a Gio. Pro většinu chlapců ve vesnici jsem už byla příliš vysoká, ale pro Gia ne – ten rostl jako z vody a převyšoval mě o hlavu. Gio, nebo celým jménem Giovanni, ačkoliv tak mu nikdo neříkal, byl jediný chlapec, který se mi díval do očí, když jsem s ním mluvila, a nemusel při tom zaklánět hlavu. Odešli jsme do polí, abychom se dívali na měsíc a hvězdy. Liuni s sebou vzal dvě láhve vína a všichni jsme z nich popíjeli. Nakonec se Cettina a Liuni vzdálili na opačnou stranu kopce. Já jsem dál srkala sladké víno, zatímco Gio ležel na zádech a vymýšlel si souhvězdí na nebi: rozzlobeného draka, línou ovci, nameteného kněze, nadrženého staříka. Špičkou prstu mi kroužil kolem dlaně. Pořád jsem na tvářích cítila horký dech té ženy z pláže, když mi nanášela růž na rty. Jen co jsem zavřela oči, uviděla jsem ji, jak pokládá ruku na mužův zátylek a přitahuje jeho obličej ke svému. Jak ho podřizuje své vůli. Právě tenhle výjev se mi přehrával před očima, když jsem se otočila k Giovi a chytila ho za tmavé vlasy. Potom jsem ztratila ponětí o čase.

Gio byl hodný kluk s dobrým srdcem. Nikdy by neudělal nic bez mého svolení a já jsem věděla, že jsem mu ho ten večer dala. V následujících týdnech chodil k nám domů, a když se nikdo nedíval, drželi jsme se za ruce. Byl tichý a naslouchal mi. Smál se, ačkoliv jsem neříkala nic příliš vtipného. Už nikdy jsme nedělali víc, než že jsme se políbili – se zavřenými ústy –, a vždycky mě předem požádal o svolení. Chtěl bych ti dát pusu, smím?

Přibližně o měsíc později mi začala natékat prsa a nepřišlo krvácení. Nekrvácela jsem ani následující měsíc, ani měsíc po tom. Cettina byla jediná, komu jsem se svěřila.

„Budeme mít dvojitou svatbu. Liuni a já se vezmeme dřív, než jsme plánovali.“

„Ale já si nechci Gia vzít.“

„Koho jiného si vezmeš?“

„Já nevím. Možná nikoho. Nejdřív chci aspoň jít na školu, než budu myslet na vdavky.“

Cettina se jenom zasmála, protože všechny dívky, které jsme znaly, dokonce i ty ošklivé, se vdávaly v šestnácti nebo v sedmnácti. Věděla jsem, že Gio by nebyl špatný manžel. Byl laskavý a vlídný. Cettina už byla zasnoubená s jeho nejlepším kamarádem. Mohli jsme pokračovat v cestě životem ve čtyřech. Ale dítě s Giem by mě připoutalo k téhle náhorní vesnici navždy. Stejně jako moje matka a její matka před ní bych odtud nejspíš už nikdy neodjela.

La strega během mého vyprávění ani nemrkla, ani její výraz se nijak nezměnil, jako kdyby to už všechno slyšela a teď si jen ověřovala detaily. Potom se jí rozechvěly ruce v klíně a obrátila oči v sloup, takže vypadala, jako když umírá. Ztuhla jsem a natáhla jsem ruku k Cettině. Stařena sklopila oči, pohnula rty a zvedala jeden prst za druhým, jako kdyby něco počítala. Položila mi dlaň na břicho a přejela po malé vyboulenině, pod šaty téměř neviditelné. Cítila jsem na sobě její teplou dlaň a sluneční svit jí zaléval obličej žlutou září. Tak jsme seděly celou minutu a potom ještě jednu.

Když promluvila, její hlas zněl smutně a smířeně.

„Moje léky u tebe nezaberou. Je příliš pozdě.“

TŘI

SARA

Při pohledu shora to vypadá, jako by pěkně tvarovaná bota Itálie odkopávala Sicílii do bouřlivé úžiny mezi Středozemním a Tyrrhénským mořem. Barva vody pod námi se měnila ze světlého odstínu modré na tmavší a potom na smaragdovou zeleň. Když jsme klesali k tmavě oranžovým střechám Palerma, naše letadlo se téměř dotýkalo skalnatých útesů lemujících pobřeží.

Byl to nadpřirozeně krásný pohled a já si opět – snad posté od vzletu ve Filadelfii – pomyslela: Co to sakra dělám?

„To je dobrodružství, děvenko,“ uslyšela jsem Rosiin hlas – tak zřetelně, až mi do očí vhrkly slzy. Nepřestávalo mě tížit, že jsem nepodnikla tenhle výlet s ní, dokud žila, ale zároveň jsem měla pocit, jako kdyby tu byla se mnou.

Bolestně mladá a pohledná italská letuška mě přiměla, abych před přistáním uložila schránku s Rosiiným popelem do zavazadlového prostoru nad hlavou. Do té doby jsem ji držela v klíně. Měla jsem dojem, že mě hřeje na stehnech, i když nic takového se nezdálo pravděpodobné. Byla to jenom schránka.

V hlavě jsem si pořád přehrávala Rosiinu poslední hlasovou zprávu, kterou mi nechala den před svou smrtí.

Seber se. Zvedni zadek z postele a užij si den, sakra.

Doufala jsem, že sama si ten poslední den taky užila.

„Myslíš, že se pomátla?“ zeptala se Carla, když jsem jí pověděla o dopisu: o tom, co Rosie chtěla, abych udělala tady na Sicílii, o uhrazené cestě, o vlastnickém listu k nějakému pozemku, který může mít nějakou cenu, nebo taky nemusí. „Neměla ke konci demenci, o které jsme nevěděli?“

„Pořád jí to pálilo.“

„Víš to jistě? V takovém věku skoro každému začne vynechávat mozek,“ řekla Carla.

„Jsem si naprosto jistá, že byla duševně v pořádku.“

„Kéž bych mohla letět s tebou. Totiž, ne že by mi taky koupila letenku nebo tak, ale kéž bych se mohla uvolnit z práce a jet s tebou, i kdybych si to musela platit sama.“

„Já vím,“ přikývla jsem. „Rosie nejspíš věděla, že máš rozdělaný velký případ. A to nemluvím o dětech.“ Lhala jsem, abych zmírnila sestřinu nevyslovenou žárlivost. Obě jsme věděly, že jsem byla Rosiinou favoritkou, a většinou to Carle vůbec nevadilo, protože ona byla po celé naše životy favoritkou všech ostatních. Byla temperamentní, měla jiskru. A ještě ke všemu, co z ní dělalo tak příjemnou a půvabnou společnici, uměla v ostatních vzbudit dojem, že jsou těmi nejúchvatnějšími, nejvíce okouzlujícími osobami v místnosti – a právě to dělalo úchvatnou a okouzlující osobu z ní. Nikdy jsem jí to ale neměla za zlé – ze všech lidí fungoval její šarm hlavně na mě. Rosie od začátku chápala, že potřebuju aspoň jednoho člověka, který mě bude mít o trochu radši než ji.

I tak považovala Carla za nutné dodat: „Taky věděla, že potřebuješ peníze. A že ti prospěje, když odtud vypadneš. Tohle je její poslední způsob, jak ti pomoct. Za poslední dva týdny ses skoro nepřevlékla.“

„To není pravda.“ Byla to pravda.

„Takže se zařiď podle toho dopisu. Leť na Sicílii. Zjisti, jestli to vlastnictví pozemku platí, nebo ne. Nejspíš nebude, ale to je fuk,“ řekla Carla. „Užij si sex se svalnatými Italy, co neumí ani slovo anglicky. Objednávej si dobré jídlo, pij spoustu vína, jez, medituj, miluj a vůbec všechno, a pak se vrať domů a dej svůj život do pořádku.“

V tu chvíli jsme obě předstíraly, že řešením všeho, co se v mém životě porouchalo, můžou být jídlo a sex místo terapie, léků a stroje času. Slíbila jsem jí, že se vynasnažím.

Pilot zadrmolil něco tak rychle, že jsem mu vůbec nerozuměla, ačkoliv díky kurzům, na které mě Rosie poslala, když jsem byla ještě dítě, jsem uměla italsky docela slušně. Platila je všem praneteřím a prasynovcům, jakmile jsme nastoupili na základní školu. Považovala za důležité, abychom znali svoje kořeny. Rosiin otec Giovanni mluvil doma jenom italsky a Rosie sama ovládala italštinu až do smrti. Všichni moji bratranci a sestřenice přestali na kurzy italštiny chodit hned po prvním roce, já jsem byla jediná, kdo pokračoval, a více než deset let jsem trávila sobotní rána v zakouřeném sklepení kostela svaté Rity u baseballového stadionu. I když Rosiina italština byla silně ovlivněná sicilským nářečím jejího otce a já sama jsem měla k její perfektní znalosti poměrně daleko, používaly jsme ji jako tajnou řeč, kterou jsme na rodinných setkáních pomlouvaly ostatní.

Cestou pro zavazadla jsem se pokusila zavolat Jackovi, abych popřála dobré ráno Sophii, ale úplně jsem zapomněla na časový posun a dovolala jsem se jenom do hlasové schránky. Natočila jsem dceři aspoň videovzkaz, na kterém jsem se pitvořila a pantomimicky jsem předváděla, jak jím spousty pizz, což je její nejoblíbenější jídlo.

Ještě nikdy jsem neopustila dceru na tak dlouho. Když jsem se před půl rokem odstěhovala, ze všech sil jsem se snažila udržet restauraci nad vodou. Poprvé jsme začali nabízet donáškovou službu. Vymyslela jsem systém, jak každý měsíc obměňovat balení jídel. Prodloužili jsme otvírací dobu. Nic z toho nestačilo, abych měla na výplaty, nájemné a zdravotní pojištění. Přesto jsem si každý den udělala čas na to, abych odvedla Sophii do školky. Většinu dní jsem ji i vyzvedávala a vodila do restaurace, kde jsem dělala přípravy na večer. Snažila jsem se dávat oběma svým dětem, Sophii i La Macellaie, všechno, ale docházely mi síly a moje snaha nestačila ani pro jedno z nich.

Myslela jsem si, že s Jackem pořád pracujeme na uspořádání, které bude vyhovovat nám oběma. Nečekala jsem, že si najme právníka, který podá oficiální žádost o rozvod a svěření naší dcery do plné péče otci, jenže právě to před měsícem udělal. Od té doby jsem se pokoušela najmout vlastní právní tým, který by mě hájil, ale to není vůbec jednoduché, když nemáte peníze na tučnou zálohu, kterou všichni vyžadují.

Moje zavazadla se na posuvném pásu objevila jako poslední. Jakmile jsem vešla do příletové haly, uviděla jsem muže, jehož postava tvarem připomínala masovou kouli. Nad hlavou držel ceduli s mým jménem, jako bych byla někdo důležitý.

„Sara Marsalová. Buongiorno. Come stai? Spero tutto bene.“ V duchu jsem jeho slova přeložila. Dobré ráno. Jak se máte? Doufám, že je všechno v pořádku.

Kulatý muž mě políbil na obě tváře, jako bychom byli staří přátelé, a přešel do angličtiny. Mluvil se silným přízvukem.

„Je mi moc líto, že Rosie zemřela. Jaká to byla žena! Byli jsme dobří přátelé. Přímo výborní.“

To mě překvapilo. „Vy jste znal Rosie?“

„Jistěže jsem ji znal. Mnohokrát jsme spolu mluvili přes počítač a whatsapp. Mnohokrát. Hledala pro vás řidiče a získala přítele.“ Udeřil se do hrudi jako hrdý lidoop.

Chtěla jsem se ho vyptat na všechno: o čem spolu mluvili, jaké peprné vtipy vyprávěla, jestli s ním flirtovala tak jako s pumpaři, pokladními v bankách a supermarketech, jestli mu řekla všechno to, co nestihla říct mně.

„Rosie je nejlepší.“ Pronesl to jako nepopiratelný fakt.

„To je,“ podařilo se mi ze sebe vypravit. „Byla.“

„Koupím vám něco k jídlu. Chtěla by, abych vám něco nabídl.“ Než jsem se vzpamatovala, odváděl mě za loket k malé venkovní kavárně hned za řadou taxíků. Cestou se mi představil. „Jsem Pippo.“ Vyslovil to Pí-pou. Druhou slabiku ze sebe vyrazil, jako by šlo o překvapení, o čertíka, který vyskakuje z krabičky. Nechal mě sedět u rozviklaného stolku pro dva a rychle se vrátil s maličkým espresem v papírovém kelímku a měkkou pocukrovanou koblihou o velikosti dětské hlavy.

„Ciambella!“ Pronesl název koblihy, jako by mi předával Oscara.

Vrstva másla na koblize se leskla tak, že jsem se v ní málem viděla. Zhltla jsem ji během pár vteřin. Za poslední dva měsíce jsem nejedla nic tak dobrého. Vlastně skoro všechno, co jsem si dala do pusy od chvíle, kdy jsem zjistila, že budu muset zavřít restauraci, chutnalo jako lepenka. Jídlo, kdysi jedna z mých největších radostí, se změnilo v tu nejvšednější činnost. Ciambella mi po dlouhé době poskytla opravdové potěšení.

„Teta na vás byla moc hrdá. Tohle mi poslala.“

Sáhl do tašky a já jsem věděla, co z ní vytáhne, ještě než mi to ukázal.

„Jste v Americe slavná. Královna masa!“

Obálka časopisu Philadelphia s mou tváří vyšla loni v červenci, když La Macellaia vyhrála cenu za nejlepší novou restauraci se steaky ve Filadelfii. Fotografka – dívka po dvacítce s orlím nosem, silnými brýlemi a puntíkovanými šaty, které páchly jako šatník nějaké stařeny – mě požádala, abych držela ten největší nůž, jaký jsem měla. Na výsledném snímku svírám mohutný břit přímo nad perlově růžovým masem, jako bych se právě chystala vymámit z nepoddajného vepřového ramene několik steaků. Vzhledem k momentálnímu společenskému klimatu řada lidí považovala fotografii za ilustraci posílení postavení žen ve společnosti a za doklad, že ženám skutečně patří budoucnost. Jiní ji nesnášeli, zejména zavedení šéfkuchaři, kteří měli dojem, že se mi dostalo uznání jenom proto, že jsem žena.

Dříve jsem si myslela, že na tom snímku vypadám silně a sebevědomě. Líbilo se mi, že jsem řeznice, šéfkuchařka a majitelka vlastní restaurace. Milovala jsem malý ekosystém místních farmářů, jimž jsem mohla platit férovou cenu za maso. Nikdy jsem neusilovala o to, abych se dostala na obálku časopisu, ačkoliv jsem si užívala vidět svůj obrázek v trafikách. Měřítkem úspěchu pro mě vždycky bylo, jestli dokážu lidem ze svého sousedství nabízet opravdu dobré jídlo – někdy i pokrmy, u kterých neměli tušení, že jim chutnají, dokud jsem je nepřesvědčila, aby je vyzkoušeli. Měla jsem radost ze svého umění ukrojit dokonalý steak, přesně jsem věděla, jak naporcovat libovolný kus masa, abych v něm dala vyniknout tomu nejkřehčímu a nejšťavnatějšímu kousku. Restaurace mi dávala cíl, díky ní jsem si připadala užitečná, potřebná a milovaná.

Přesto, když jsem uviděla v Pippových rukách svoji fotografii, mimoděk jsem se přikrčila. Podívej se na tu směšnou ženskou, která drží nůž jako rekvizitu, jako někdo v divadelním kostýmu. To nejsem já, chtěla jsem říct. Teď už ne. Nyní spíš snímek ukazoval, co se může stát, když si projednou v životě myslíte, že si zasloužíte všechny prima věci, které se vám dějí. Nakonec jsem toho chtěla moc. Chtěla jsem úspěch i lásku, profesionální dráhu i dítě, manželství i svobodu.

Chtěla jsem všechno a nakonec mi nezůstalo nic.

Článek se nezmiňoval o tom, že moje restaurace byla zadlužená až po uši, že jsem přečerpávala úvěry, abych ji udržela v provozu, že jsem se ji pořád snažila rozšiřovat – přistavěla jsem zadní terasu a zvětšila kuchyni. Nepsalo se v něm, že mi už žádná banka nechce dát další půjčku a že mi majitel domu – odporný vydřiduch, kterému patřila polovina jižní Filadelfie – poté, co jsem získala cenu za nejlepší steaky, ztrojnásobil nájemné a ještě mi naúčtoval provedené stavební úpravy s tím, že je neodsouhlasil. Časopis nepsal o pomluvách šířených konkurenty, že odebírám maso ze špinavých jatek, a ne z místních farem, jak uvádějí naše jídelní lístky. Netušila jsem, že získání té ceny poškodí křehoučká ega šéfkuchařů – většinou mužů – v masném průmyslu, kteří se ke mně do té doby chovali jako k předčasně vyspělé mladší sestře. Šuškanda v natolik navzájem propojeném odvětví rychle přerostla v hlasité poznámky a nakonec se z ní stala přijímaná pravda. Většina mých konkurentů nacházela škodolibou radost v tom, že mě označovali za podvodnici, a možná měli pravdu, protože jsem skutečně všechno podělala. Při rekonstrukcích jsem si počínala nedbale, využívala jsem různé zkratky, nedbala na směrnice, protože jsem chtěla, aby všechno bylo hotové včas, abych rozšířila svůj podnik a vydělávala víc peněz – tolik, abych si mohla konečně vzít dovolenou a užívat si život, co jsem si vybudovala. Ale v souvislosti s restauracemi platí jedna nepříjemná pravda: nikdy nesmíte zpomalit. A když na mě někdo zavolal kontrolu, neměla jsem šanci. Napařili mi pokutu za porušení tří archaických směrnic. To byla poslední kapka pro investory, kteří mě už tak přestali financovat, protože neviděli dostatečně rychlou návratnost. Restaurace zkrachovala kvůli mně i mně navzdory. Oboje může být pravda zároveň.

To všechno jsem ale nemohla vysvětlovat cizímu člověku na parkovišti u letiště. Rozbušilo se mi srdce při vzpomínce na to, jak hrdá teta Rosie byla, když jsem se dostala na obálku toho časopisu. Podařilo se mi pro Pippa vykouzlit skromný úsměv, pokrčila jsem rameny, jako kdyby o nic nešlo, a pokusila se změnit téma.

„Tady na Sicílii určitě máte mnohem lepší restaurace. A vzhledem k vaší práci, když vozíte lidi po městě, patrně znáte ty nejlepší. Vy jste taxíkář?“ zeptala jsem se.

„Jezdím i po Palermu, ale většinou delší trasy. Cizinci, zvlášť Američani, tady nechtějí řídit. Neumíte řadit a aut s automatickou převodovkou se tu v půjčovnách moc nenabízí. Jak vůbec můžete žít, když neumíte řídit pořádné auto?“ Zazubil se a já jsem postřehla, že mu chybí levý řezák – vypadal by výhrůžně, kdyby jeho úsměv nebyl tak široký a upřímný.

Neřekla jsem mu, že auto s ručním řazením řídit umím – Rosie mě to naučila na svém kabrioletu Mustang. Začala s výukou, když mi bylo deset, protože říkala, že člověk nikdy neví, kdy bude potřebovat „pořádný odpich“. Tehdy jsme byly podobně vysoké, takže jsem neměla potíže dosáhnout na pedály.

Pippo kývl na schránku, kterou jsem položila vedle sebe. „Vzala jste s sebou Rosie?“

„Možná.“