Přeložila Julie Nováková

Starter Villain

Copyright © 2023 by John Scalzi

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0805-3

Tato kniha je věnována:

Každému, kdo měl příležitost zkazit někomu den,

ale místo toho se rozhodl, že se mu ho pokusí zlepšit.

Díky. Je to důležitější, než si myslíte.

A také Sugar, Spice a Smudge,

mé aktuální kočičí tlupě. Jste pořádné osiny v zadku,

ale ty vaše chundelaté čumáčky prostě miluju.

KAPITOLA 1

O smrti strýčka Jakea jsem se dozvěděl dost nečekaným způsobem, a to z ranního pořadu CNBC Squawk Box.

Měl jsem ho zapnutý čistě ze zvyku; když jsem reportoval o byznysu pro Chicago Tribune, pouštěl jsem si ten pořad ráno na střídačku s Bloombergem a Fox Business, zatímco jsme se s mou manželkou Jeanine každý chystali čelit shonu všedního dne. Později jsem už pořad sledovat nepotřeboval – zaskakující učitelé většinou nemusí mít přehled o stavu asijské burzy, aby dohlíželi na skupinu třináctiletých žáků v hodině angličtiny – ale ukazuje se, že zvyk je železná košile.

A tak jsem, zrovna když jsem si mazal chleba burákovým máslem, uslyšel z iPadu položeného na kuchyňském ostrůvku jméno „Jake Baldwin“. Zarazil jsem se uprostřed mazání s nožem v ruce, zatímco moderátor Andrew Ross Sorkin hlásil, že můj strýc Jake, samotářský miliardář a vlastník třetí největší sítě parkovišť v Severní Americe, podlehl ve věku sedmašedesáti let rakovině slinivky.

„Slyšelas to?“ prohodil jsem ke své společnici u snídaně. Tou nebyla moje manželka Jeanine, protože ta už mojí ženou nebyla a nebydlela se mnou. Žila zase ve svém rodném Bostonu, chodila s nějakým investičním bankéřem, a pokud se dalo věřit jejímu instagramovému účtu, trávila většinu času napříč světem na dobře osvětlených, záviděníhodných dovolenkových místech. Společnost u snídaně mi dělala Héra, zrzavo-bílá kočka, která se po mém porozvodovém návratu do místa mého dětství zjevila v křoví za domem a mňoukáním mi sdělila, že se mnou teď bydlí. Héra snídala granule Mňau Mix. Pořádala je na kuchyňském ostrůvku, sledovala Squawk Box spolu se mnou a nejspíš se snažila se rozhodnout, jestli je Andrew Ross Sorkin kořist, se kterou by si mohla pohrát.

Netušil jsem, že je strýček Jake jakkoli nemocný, natož že trpí rakovinou slinivky, nemocí, která skolila i dalšího miliardáře Steva Jobse. (Můj mozek začal v režimu novinářského autopilota psát kostru úmrtního oznámení mého strýce; zmiňoval jsem se už, že zvyk je železná košile?) Upřímně řečeno se ale nedalo říct, že by přede mnou nemoc skrýval. Vůbec jsme se neviděli od doby, kdy mi bylo pět. Táta a Jake se nepohodli na mámině pohřbu. Matně si vzpomínám na jejich křik. Potom jsme žili, jako by Jake jednoduše neexistoval. Táta tomu dával přednost a strýc Jake nejspíš taky. Přinejmenším nepřišel tátovi na pohřeb.

Já jsem si na Jakea ani nevzpomněl, dokud jsem na vysoké nezačal psát články o byznysu pro Daily Northwestern a nezjistil, že půlku parkovišť v Evanstonu vlastní BLP, soukromá společnost, ve které měl většinový podíl a kterou ovládal Jake. Pokusil jsem se od něj získat rozhovor – říkal jsem si, že bych v tom mohl mít výhodu – ale BLP neměla PR oddělení, a dokonce ani kontakty na webu. Když jsme se s Jeanine měli brát, dostal jsem z táty Jakeovu adresu a poslal mu pozvánku, hlavně abych zjistil, co se stane. Jake se nedostavil, ale poslal nám dárek: dezertní lžičky a k nim navíc záhadný vzkaz „Tři roky, šest měsíců!“. Pak mi úplně sešel z mysli. Což bylo snadné, jelikož Jake se na internetu nijak neprojevoval a nikdy se o něm nemluvilo ve zprávách.

Nedostatek informací o Jakeovi se ovšem ani trochu nezamlouval stanici CNBC. Sledoval jsem, jak se Sorkin (potažmo jeho scenáristi) pokouší říct něco o muži, který byl zjevně důležitý – milardáři jsou přinejmenším pro CNBC důležití – ale vydělal své miliardy tím nejmíň sexy způsobem. Steve Jobs dal světu Macintosh, iPhone a lifestylová udělátka jako tablet, na kterém jsem pořad sledoval. Strýc Jake dal světu místa, kam zaparkovat auto. CNBC vyřešila tento nedostatek dramatického potenciálu tím, že se spojila s reportérem z Parking Magazine, plátku vydávaného Národní asociací pro parkování – a ano, obojí fakt existuje.

„Ale no tak!“ řekl jsem, když se reportér objevil na obrazovce, a hodil jsem po iPadu růžek svého arašídového toastu. Odrazil se od displeje, přičemž na něm zanechal burákovou šmouhu. Přistál přímo před Hérou, která se na mě zmateně zadívala. „Je to zatracenej Peter Reese,“ vysvětlil jsem a mávl směrem k Peterově tváři, zjevně snímané kamerou notebooku, zatímco vysvětloval, jaký dopad by Jakeova smrt mohla mít na nepostradatelný svět garáží a parkovišť. „Je to strašlivý novinář. Měl bych to vědět, pracovali jsme spolu.“

Héru to neoslnilo. Místo toho uzobla drobek chleba s burákovým máslem.

V redakci Tribune jsem kdysi skutečně pracoval s Reesem. A skutečně byl strašlivý novinář. Vzpomínám si, jak jeden z editorů názorně předváděl, jak ho zaškrtí, když zbabral důležitý článek, který jsme pak já a další reportéři museli zachraňovat. Oba nás z Tribune propustili zhruba ve stejnou dobu. Teď se ve mně dmul vztek, protože i když bylo jeho momentální zaměstnání v Parking Magazine o pěkný stupínek níž než v Tribune, pořád ještě se živil jako novinář, zatímco já jsem zaskakoval jako učitel ve svojí bývalé škole. Mělo to svoje důvody – rozvedl jsem se, byl jsem na mizině, táta onemocněl a já se o něj přijel starat, zatímco jsem se vzpamatovával z životní krize – ale to neznamenalo, že mě to nemůže štvát. Zatracený Peter Reese byl ve Squawk Boxu, zatímco já jsem pojídal chleba s arašídovým máslem v domě, kde jsem vyrostl, ale který mi technicky vzato nepatřil, a můj jediný přítel byla kočka.

„To by stačilo,“ řekl jsem a vypnul Reese, právě když vysvětloval, že jelikož je BLP soukromá společnost, úmrtí vlastníka by nemělo mít významný vliv na cenu jejích akcií nebo akcie jiných společností v oblasti parkování. To nejspíš nebyla pravda, ale nikoho, Reese a Sorkina nevyjímaje, to nezajímalo natolik, aby se v tom vrtali víc do hloubky. Stejně už se blížil reklamní slot.

Takhle skončil život miliardáře a jeho celoživotní práce: dvě minuty zcela zapomenutelné reportáže následované reklamou na lék proti nadýmání.

V tu chvíli mi zazvonil telefon. To se v dnešní době esemesek a chatu nestávalo často. Podíval jsem se, kdo volá: Andrew Baxter, tátův starý přítel, právník a vykonavatel jeho pozůstalosti, což se týkalo v podstatě jen domu, kde jsem teď žil. Zasténal jsem. Ať už ode mě chtěl Andy cokoli, den na to byl pořád ještě moc mladý. Nechal jsem hovor spadnout do hlasové schránky a dojedl chleba.

„Jak vypadám?“ zeptal jsem se Héry. Neměl jsem na sobě svoje obvyklé učitelské oblečení v podobě košile, vesty a pohorek. Místo toho jsem si dnes vzal svůj nejlepší a taky jediný oblek. Měl jsem ho na sobě na svatbě i na tátově pohřbu, ani jedinkrát mezi tím. Popravdě to byla spíš většina obleku, protože někdy při stěhování nazpátek do tátova domu jsem zjevně ztratil patřičné boty. Měl jsem na sobě proto černé tenisky, které jsem si vzal i na tátův pohřeb. Tehdy si toho nikdo nevšiml a doufal jsem, že si nevšimnou ani dnes. „Co myslíš, dala bys mi horu peněz, kdybys mě viděla takhle oblečeného?“

Héra zavrněla a pomalu mrkla, jako by souhlasila. Jistěže souhlasila. Vybrala mi kravatu, tu zelenou, tím, že zalehla červenou, kterou jsem vedle zelené umístil na postel, abych si mezi nimi mohl vybrat.

„Díky,“ řekl jsem kočce. „Jako vždycky mi na tvém názoru velmi záleží.“

Héra se spokojeně vrátila ke svému Mňau Mixu.

Podíval jsem se na hodinky. Za dvacet minut mě čekala schůzka. Za dvacet minut budu vědět, kudy se bude můj život ubírat v příštích několika letech. Na rozdíl od strýčka Jakea jsem nepotřeboval pár miliard, abych dosáhl svých životních cílů.

Bohatě by mi stačilo pár milionů.

Belinda Darrollová vzhlédla od počítače. „Takže, pane Fitzere, žádáte o podnikatelskou půjčku ve výši… tří a čtvrt milionu dolarů.“

„Přesně tak,“ přikývl jsem. Seděl jsem v její kanceláři v budově První barringtonské banky, nedávno renovované poté, co firmu odkoupila CerTrust, chicagská finanční společnost, která skupovala lokální banky a zachovávala jejich značku, takže všichni ve městě žili v přesvědčení, že jednají s místním podnikem, a ne nějakým neznámým finančním gigantem. V budově to bylo cítit čerstvou barvou a chemikáliemi odpařujícími se z nedávno položeného kancelářského koberce.

Dorazil jsem na schůzku trochu s předstihem. Darrollová se mi představila, když se objevila. Poznamenala, že vypadám povědomě, a došli jsme k tomu, že byla v prvním ročníku Barringtonské střední školy, když jsem já byl v posledním. Vzpomněla si, jak jsem se dostal do potíží coby editor školního časopisu poté, co jsem otiskl článek o tom, že učitel matematiky pan Kincaid je největším dodavatelem metamfetaminů na půdě školy. Já jsem skončil s podmínečným vyloučením za to, že jsem článek napřed neukázal školní radě; pan Kincaid skončil na šest let ve věznici Big Muddy River za vlastnictví a distribuci drog. Myslím, že jsem dopadl líp.

Darrollová se mě zeptala, jestli pořád píšu. Řekl jsem jí, že pracuji na románu. Obvyklá lež.

„A půjčku chcete na podnikání tady v Barringtonu,“ pokračovala.

„Ano. Chci koupit McDougalův hostinec.“

„Ó!“ Darrollová stočila pohled od obrazovky ke mně. „U McDougala to miluju.“

Přikývl jsem. „To všichni.“

McDougalův hostinec byl barringtonskou stálicí už pár desetiletí. Stál na rohu v pěkné čtvrti v centru města, a zatímco ostatní restaurace a bary v okolí se průběžně měnily, ukazovalo se, že pivo a hranolky v Chicagu nikdy nevyjdou z módy.

„Tam jsem si dala svoje první pití,“ řekla Darrollová a dodala: „Teda, první legální pití.“

Znovu jsem přikývl. „Všichni si ho dávají tam.“

„Víte, proč se hospoda prodává?“

„Propad ekonomiky podniky poškodil. Navíc chce Brennan McDougal odejít do důchodu a žádné z jeho dětí nemá zájem podnik převzít.“ Pokrčil jsem rameny. „To se stává, když vám všechny děti odejdou na univerzitu. Nechtějí pak vést bar.“

„Nestudoval jste na univerzitě i vy?“

„To ano, ale na rozdíl od Brennanových dětí, ze kterých jsou doktoři a manažeři, jsem vystudoval novinařinu,“ pravil jsem.

Darrollová přikývla. „Tím to bude.“ Vrhla krátký pohled na obrazovku. „Takže vy chcete hostinec převzít…“

„Hostinec, restauraci vedle něj a budovu, ve které jsou umístěné. Brennan McDougal je prodává jako celek. Všechno je už zařízené a hladce funguje. Mně by stačilo tam přijít.“

„Máte zkušenosti s řízením hospody? Nebo restaurace?“

„To ne,“ přiznal jsem. „Ale u McDougala už jsou vedoucí podniku a zaměstnanci.“

Darrollová se zamračila. „Tenhle sektor je vždycky rizikový. Restaurace krachují v jednom kuse, a to i se zkušenými manažery a dalšími zaměstnanci. Teď je pro takové podniky obzvlášť nejistá doba.“

„Máte pravdu,“ připustil jsem. „Ale jak jste řekla: Když jste byla plnoletá, první pití jste si dala u McDougala. Je to v podstatě barringtonská instituce. Tamní lidi ho tam chtějí. A já chci, aby tam pro ně byl. Neříkám, že v tom není žádné riziko. Ještě jako repotér v Tribune jsem pár let psal o místních podnicích. Vím, jak to s restauracemi chodí. Ale McDougal je sázka na jistotu, alespoň do té míry, jak to jenom jde. Vždyť ani nezměním jméno.“

Darrollová něco naťukala na klávesnici a pak chvíli něco četla na obrazovce a mlčela.

„Realitní databáze uvádí, že se budova prodává za tři a čtvrt milionu. A vy si chcete vzít půjčku na celou tuhle částku.“

„Ano.“

„Nevkládáte do toho i nějaké vlastní úspory?“

„Rád bych měl něco v záloze pro případ nečekaných výdajů,“ řekl jsem. „Vždycky se na poslední chvíli objeví něco, co prodejce nezmínil a co uniklo inspekci.“

Darrollová našpulila rty, ale nic na to neřekla. Tušil jsem, co to znamená: nejspíš si říkala, že to smrdí. Klikla na další okno prohlížeče. „Jako zástavu jste uvedl svůj dům.“

Přikývl jsem. „Ano, na adrese 504 South Cook Street. Byl to dům mých rodičů. Teď tam bydlím já. Hypotéku měli tady u První barringtonské banky, než ji táta splatil.“ Už jsem nedodal, že táta splatil dům z máminy životní pojistky po její autonehodě. Tohle nebyla SuperStar; nechtěl jsem se podělit o srdceryvný příběh. „Když už máte otevřenou databázi, můžete si zkontrolovat, že jeho aktuální hodnotu odhadují na zhruba osm set tisíc.“

Darrollová znovu zaklapala do kláves. „Vidím tu, že dům je momentálně spravován vlastnickým fondem.“

A sakra, pomyslel jsem si. Musela se podívat i jinam než do běžné realitní databáze, aby tohle vyhrabala.

„Ano, rodinným fondem.“

„A ten spravujete vy?“

„Jsem jeho podílníkem.“

„Podílníkem.“

„Mám ještě starší sourozence.“

„Chápu. Kolik jich je?“

„Tři.“

„A souhlasí všichni se zapsáním domu do zástavy?“

„Bavili jsme se o tom a všichni jsou tomu příznivě naklonění,“ zalhal jsem. Darrollové neunikla obšírná odpověď, která správně měla znít jednoduše „ano“. Tohle nebude hrát v můj prospěch.

„Budu v tom směru potřebovat notářsky ověřenou dokumentaci od správce fondu, ideálně i podepsanou vašimi sourozenci,“ oznámila. „Myslíte, že mi ji zvládnete dodat v příštích pár dnech?“

„Vynasnažím se.“

Darrollové opět neuniklo, že jsem neodpověděl jednoznačně ano. „Očekáváte, že to bude problém?“

„Moje sestra Sarah je na dovolené,“ řekl jsem hbitě. Kdoví, možná to byla i pravda. Sarah dovolené milovala. „Na jednom z menších Havajských ostrovů. V resortu, kde při příjezdu odevzdáte mobilní telefon.“

„Víte, že to zní docela lákavě?“ prohodila Darrollová. „Ale pro vás je to komplikace.“ Položila na stůl ruce v gestu, které pro mě nevěstilo nic dobrého. „Pane Fitzere, budu k vám upřímná. První barringtonská má nového vlastníka –“

„CerTrust,“ přikývl jsem. „Psával jsem o nich v novinách.“ To byla pravda. Neměl jsem o nich valné mínění. CerTrust sice nedosahoval úrovně Wells Fargo v oblasti ekonomického vyjebávání, ale nebylo to nedostatkem snahy.

Darrollová přikývla a pokračovala. „CerTrust má přísnější pravidla půjček, než jsme mívali před akvizicí. Chceme podporovat místní podniky, ale současně musíme o to víc dbát na základní podmínky. Žádáte po nás půjčku na několik milionů dolarů, přičemž sám do projektu nevkládáte žádné vlastní peníze a jako zástavu uvádíte majetek, u něhož nejste výhradním vlastníkem.“

„Takže žádost zamítáte?“ hádal jsem.

„Není to přímo zamítnutí. Říkám jen, že je to těžké. Půjčku o téhle výši nemohu schválit sama. Budu muset přednést návrh komisi, která se schází každý čtvrtek. Pokud mi do pár dnů pošlete ten dopis od vašeho správce fondu, pomůže to. Ale ani pak to nebude jisté. A potom, pokud naše komise půjčku schválí, budete muset projít dalším kolem řízení u CerTrust.“

„Nevěří vašemu úsudku?“

Darrollová se nevesele usmála. „Řekněme, že mají odlišná posuzovací kritéria.“

„Takže to není zamítnutí, ale pravděpodobné zamítnutí, a finální ne uslyším za týden.“

Darrollová omluvně rozhodila rukama. „Je to těžké,“ zopakovala. „Chci k vám být upřímná.“

„To vám těžko můžu zazlívat.“

„Vím, že tohle jste slyšet nechtěl,“ řekla. „Nemáte někoho, kdo by do toho s vámi šel jako obchodní partner?“

„Myslíte někoho, kdo není ve stejné finanční situaci jako já?“ Odfrkl jsem si. „Většina lidí, co znám, jsou bývají novináři jako já. Živí se jako barmani nebo zastupující učitelé.“

„Co z toho děláte vy?“

„Momentálně to druhé. Doufal jsem, že se mi podaří povýšit na to první.“

„Co vaši sourozenci nebo někdo jiný z rodiny?“

„Myslím, že moji sourozenci budou toho názoru, že zapsání domu jako zálohy je dostatečné zapojení z jejich strany,“ podal jsem to natolik eufemisticky, jak to šlo. „Pak tu je můj bohatý strýc Jake.“

„Bohatý strýc by mohl přijít vhod. Třeba právě hledá nějakou investiční příležitost.“

„To by bylo pěkné. Ale bohužel právě zemřel.“

„Ach ne, přijměte mou upřímnou soustrast,“ řekla Darrollová. Ve tváři se jí zračil zdvořilý zármutek.

„Děkuji.“

„Jste v pořádku?“

„Jsem v pohodě. Nebyli jsme si blízcí. Naposled jsem ho viděl ještě jako dítě, když zemřela moje matka.“

„Nechci být indiskrétní, ale… víte, jestli vám něco odkázal?“

„Překvapilo by mě to,“ uchýlil jsem se k dalšímu eufemismu.

„To je mi líto. Je škoda, že jste neměl šanci zjistit, jestli by ho ta příležitost zajímala, dokud byl ještě naživu.“

„Asi by to bylo trapné setkání,“ přiznal jsem. „Jak by to vypadalo, kdybych za ním přišel a řekl: Ahoj, strýčku Jakeu, promiň, že jsem tě skoro třicet let nenavštívil – a jen tak mimochodem, mohl bys se mnou jít podepsat půjčku na tři a čtvrt milionu dolarů?“

„Nikdy nevíte, jak se takové věci vyvinou.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jsem si docela jistý, že vím. A neměl jsem ho zrovna v lásce. Naposledy jsem s ním byl ve spojení na svatbě. Poslal nám jako dar dezertní lžičky a přání, na kterém stálo: Tři a půl roku.“

Darrollová se zamračila. „Co to mělo znamenat?“

„To jsem tehdy taky nevěděl. Došlo mi to o tři a půl roku později, když manželka zažádala o rozvod.“

„Doprdele,“ vydechla Darrollová a ihned si připlácla ruku přes ústa. „Promiňte.“

„Nic se nestalo. Já jsem reagoval stejně. Dobrá zpráva je, že mi po rozvodu zůstaly ty lžičky.“ Vstal jsem.

Darrollová se také zvedla. „Pošlete mi ten dopis od správce fondu,“ připomněla mi.

„Jdu na to,“ zalhal jsem jí naposledy.

„A hodně štěstí s vaším románem,“ zavolala za mnou, když už jsem byl na odchodu. Jsem si docela jistý, že mi tím nemínila otočit nožem v ráně, ale já tu bolest stejně cítil.

KAPITOLA 2

Z banky jsem to domů vzal pěšky. Nebylo to daleko, venku bylo hezky, a navíc jsem měl vážné pochybnosti, jestli by tátův Nissan Maxima, ročník 2003, zvládl těch půl kilometru z garáže na parkoviště banky. Právě jsem byl na cestě domů a zahýbal na Cookovu ulici, když mi zazvonil telefon.

Zasténal jsem a zvedl jsem to.

„Dům prodat nechci,“ oznámil jsem Andymu Baxterovi. S tím mě jako správce tátovy pozůstalosti otravoval už přes rok.

„Ahoj i tobě, Charlie,“ pravil Andy. „Vím, že dům nechceš prodat. Ty dům prodat ani nemůžeš. To můžu jen já. Co můžeš udělat ty, je říct mi, jestli stejně jako všichni tvoji sourozenci konečně souhlasíš s prodejem.“

„Nesouhlasím.“

„A proč?“

„Tak zaprvé tam žiju.“

„To vím. A zadarmo.“

„V souladu s přáním mého otce, jak ho popsal v poslední vůli. Můžu tu bydlet tak dlouho, dokud platím účty a daň z nemovitosti. Což víš, protože jsi mu pomohl tuhle doložku do závěti přidat.“

„Když už na to přišla řeč, měl bys vědět, že to udělal, aby ses po rozvodu a propuštění mohl zase postavit na nohy. Nemínil tě tam nechat zevlovat navždycky.“

„Udělal to, protože už byl nemocný a věděl, že kdyby tuhle doložku nepřidal, mí milující sourozenci by využili svojí většiny tří proti jednomu, aby mě urychleně vyhodili na ulici,“ pronesl jsem. Vynechal jsem přiznání, že jsem nestál, a ještě asi dlouho nebudu stát na vlastních nohou.

„To nic nemění na tom, co jsem řekl,“ namítl Andy.

„Krom toho tam nezevluju, nejsem žádný squatter,“ pokračoval jsem. Zastavil jsem se na rohu Cookovy a Lincolnovy ulice, abych se ujistil, že zabraný do hovoru neskočím přímo pod kola amazoní dodávky nebo barringtonské paničky na cestě domů z lekce pilates, jakkoli lákavě ta vidina zrovna teď působila. „Platím účty i daň z nemovitosti. Jak to stojí v dodatku.“

„Loni jsi daň zaplatil pozdě,“ poznamenal Andy. „A s placením účtů míváš zpoždění. Často.“

Měl pravdu. Znovu jsem pocítil rozčarování ze skutečnosti, že veškeré účty i daňové povinnosti byly vedené pod pozůstalostí, takže Andy skrz mé sourozence věděl, kdy jsem je zaplatil a kdy jsem měl zpoždění. „Ale platím je.“

„Nakonec,“ uznal Andy. „Ale neuniklo mi, že míváš čím dál větší zpoždění, Charlie.“

„Být zastupujícím učitelem není tak lukrativní byznys, jak ti to asi připadá, Andy,“ odtušil jsem. Neblížily se žádné dodávky ani esúvéčka, aby mě vysvobodily z mého utrpení, a tak jsem vkročil do silnice a pokračoval v chůzi.

„Mohl by ses vrátit k psaní.“

Ušklíbl jsem se, což Andy nemohl vidět. „Jo, tohle. Můžu ti říct, že Tribune ani Sunday Times se teď zrovna nehrnou do nabírání nových lidí. Ti, co už tam dělají, se drží svojí práce pevně jako vilejši.“

„Tak přejdi na temnou stranu síly,“ navrhl mi Andy Baxter. „Běž dělat do korporátu. V Chicagu sídlí spousta firem a potřebují lidi na PR nebo svoje reklamní časopisy. Nejspíš i znáš kolegy, co se touhle cestou vydali.“

„Jo, pár.“ Pomyslel jsem na zatraceného Petera Reese v dnešním Squawk Boxu a jen tak tak se udržel, abych nezačal skřípat zuby.

„No vidíš.“

„Zamyslím se nad tím,“ odvětil jsem. Pravda byla ale taková, že jsem se nad tím nejenom zamýšlel. Procházel jsem stránky s pracovními nabídkami a hlásil se na volná místa v Chicagu i okolí. Učitelství nepatřilo mezi mé vášně. Byla to jen práce, která mi poskytovala alespoň nějaký příjem, zatímco jsem se staral o nemocného tátu. Po tátově smrti, když už jsem mu nemusel být nablízku, jsem se snažil najít jakoukoli práci, kde bych využil svoje novinářské zkušenosti.

Noviny se ale jen tak tak držely nad vodou – dokonce i reklamní žurnály – a další práce, kde se hodilo umět psát, typicky spadaly do jedné ze tří škatulek: práce, na které jsem byl podle HR překvalifikovaný; práce, kde mi chyběly nezbytné schopnosti a zkušenosti; a nakonec psaní příspěvků na sociální sítě pro nadějné influencery a modelky na OnlyFans za jedenáct dolarů na hodinu.

Podívejte, nejsem příliš pyšný na to, abych odmítal poslední zmíněné. Ale bylo možné, že ve dvaatřiceti jsem na to už příliš starý, což mě naplňovalo existenciální hrůzou. Netvrdím, že jsem začal McDougalovu hospodu vnímat jako zajímavou pracovní příležitost poté, co jsem ucítil ledový dotek smrti z toho, že jsem zestárl u psaní sladkých nesmyslů na sociální sítě za devatenáctky, které předstírají nadšení z pochybných kosmetických produktů, které zadarmo dostaly. Ale netvrdím ani, že to tak nebylo.

„Měl by ses nad tím zamyslet,“ souhlasil Andy. „Poslední dobou jsi prostě jel na setrvačnost.“

„Nejseš můj táta, Andy,“ řekl jsem mu na to.

„Já vím, Charlie. Taky vím, že by ti tvůj táta řekl přesně to, co jsem ti teď řekl já.“

Měl pravdu, i když se mi to nechtělo přiznávat. Proto jsem jen řekl: „Podívej, Andy, vždyť já se koukám po lepších příležitostech. Mám ambice.“

„Jako s tou hospodou.“

Zastavil jsem se uprostřed chodníku. „Jak o tom víš?“

Andy si povzdechl. „No tak, Charlie. Jsme přátelé na Facebooku, pamatuješ? Viděl jsem, jak jsi zveřejnil fotku hospody s komentářem ‚Mám velké plány‘.“

Zavřel jsem oči. Zatracenej Facebook, pomyslel jsem si. „Zapomněl jsem, že tě mám mezi přáteli.“

„Je snadné na to zapomenout, moc tam nepíšu,“ ozval se Andy. „Můžeš to přičítat mojí opatrné povaze. Viděl jsem, kolik majitel za tu hospodu chce. Myslím, že to je víc, než si můžeš dovolit jako zastupující učitel.“

„To už jsem se dozvěděl.“ Znovu jsem se dal do chůze.

„Dobrá zpráva je, že vím, jak bys mohl získat finanční základnu pro tenhle projekt.“

„Prodejem domu.“

„Jo, tak by to šlo.“

„To by stejně nestačilo. I kdyby se prodal za nabízenou cenu, obnos bychom si rozdělili na čtvrtiny mezi mě, Sarah, Bobbyho a Todda.“

„Mohl by ses jich zeptat, jestli by do toho šli s tebou.“

Odfrkl jsem si.

„No dobře, máš pravdu,“ připustil Baxter, kterému moje odfrknutí neuniklo. „Musím říct, že nechápu, proč spolu nevycházíte.“

„Ostatní spolu vycházejí dobře,“ opravil jsem ho. „Možná je to generační záležitost.“

Možná. Moji sourozenci, Sarah, Bobby a Todd, byli ve skutečnosti moji poloviční sourozenci. Měl jsem jinou matku, mladší, kterou si náš otec vzal po ne právě přátelském rozvodu. Jeho detaily mi nikdy nevysvětlili a musím přiznat, že jsem se po nich nikdy nepídil. Nejmladší z mých sourozenců, Todd, byl už puberťák, když jsem přišel na svět, a tenhle věkový rozdíl šel jen obtížně překonat.

Propast mezi námi byla o to větší, že mě nikdo z nich neviděl vyrůstat. Všichni tři žili se svou matkou v Schaumburgu. Mimo svátky a vzácné, stále nucenější rodinné dovolené byli vlastní jednotka, do které jsem nikdy nepatřil.

To bylo v pohodě. Nevadilo mi vyrůstat jako jedináček se třemi sourozenci. Ale teď, když mě chtěli vyštípat z domu, to už tak fajn nebylo.

„Faktem je, že váš otec dal každému z vás rovný díl dědictví,“ navázal Andy. „Většina z něj je vázaná v domě.“

„Nemají se zrovna špatně, Andy,“ podotkl jsem. Všichni moji sourozenci byli úspěšní profesionálové a žili si v pohodlí horního procenta. „Potřebují peníze z prodeje domu mnohem míň, než já potřebuju mít kde bydlet.“

„O tom se s tebou nechci přít, Charlie, ale o to tu nejde,“ řekl Andy. „Váš otec nerozdělil dědictví rovným dílem proto, že byste všichni měli stejné potřeby. Udělal to, aby vám ukázal, že vás všechny stejně miloval. To, že v domě dál bydlíš, jim brání se dostat k tomuhle projevu jeho lásky. V mnoha směrech jim tím připomínáš, žes byl jeho oblíbenec.“

Znovu jsem se zarazil, tentokrát na rohu Cookovy a Russellovy ulice, už jen jednu ulici a pár budov od domu, o který tu šlo.

Musel jsem zpracovat, co mi právě Andy řekl. „Takže ty tvrdíš, že bych měl skončit jako bezdomovec, aby si tři finančně zajištění lidi ve středním věku mohli vyřešit traumata ze vztahu s otcem.“

„Úplně takhle bych to nepodal, ale v zásadě máš pravdu.“

„Psychoterapie by byla levnější,“ nadhodil jsem.

„Podívej, neskončíš jako bezdomovec. Pár set tisíc dolarů pokryje dost nájmů. A poskytlo by ti to dost času se sebrat, tentokrát doopravdy.“

„Musím říct, Andy, že tvoje starost o moji budoucnost teď nepůsobí moc upřímně.“

„Promiň, že to takhle vyznělo, Charlie. Myslím to upřímně.“

Užuž jsem se chystal odpovědět, když jsem z živého plotu žlutého rohového domu uslyšel tiché, ale naléhavé zamňoukání.

„Počkej chvilku, Andy,“ poprosil jsem ho a vsunul telefon do kapsy kalhot. Dřepl jsem si a zadíval se mezi olistěné větve.

Z keře se znovu ozvalo zamňoukání. „Pojď ke mně,“ řekl jsem.

Jako by mi rozumělo, zpod keře se vynořilo malé zrzavo-bílé kotě. Vzhlédlo ke mně a znovu naléhavě, skoro až žádostivě mňouklo.

Ta situace mi byla silně povědomá. Přesně tak jsem poznal Héru: zrzavo-bílá kočka se vynořila zpoza křoví a naléhavě mňoukala. Zabralo to.

„Déjà kočka,“ poznamenal jsem a natáhl se ke kotěti. To mi vlezlo do otevřené dlaně a okamžitě vyšplhalo po mojí paži, aby se mi usadilo na rameni. Přenesl jsem váhu, aby kotě nespadlo, a podrbal ho na hlavě. Zavrnělo hlasitě jako motor letadla.

„Haló?“ ozval se mi z kapsy kalhot Baxter.

Přidržel jsem kotě a sáhl pro telefon. „Promiň, už jsem tu. Našlo si mě kotě.“

„Další?“

Když byl táta ještě naživu, Andy ho tam chodíval navštěvovat a slyšel příběh, jak se k nám dostala Héra.

„Když to takhle říkáš, zní to, jako by se mi to stávalo denně.“

„A nestává?“

„Ne každý den.“

„Je i tahle kočka zrzavá?“

„Jo, je.“

„Někde v sousedství si asi pořádně užívá nějaký zrzavý kocour.“

„Nejspíš máš pravdu,“ uznal jsem. „Poslyš, Andy, musím jít. Musím zjistit, jestli se někomu neztratilo kotě.“

„Tvoji sourozenci budou chtít vědět, jak se tváříš na prodej domu.“

„Můžeš jim říct, že se nad tím zamyslím.“

„Tak jo. A zamyslíš?“ zeptal se Andy.

„Jasně.“

„To tvoje ‚jasně‘ neznělo moc přesvědčivě, Charlie.“

Zakřenil jsem se. „Nashle, Andy,“ rozloučil jsem se a zavěsil.

„Rozhodně se nad tím nebudu zamýšlet,“ prozradil jsem spokojeně vrnícímu kotěti, kterému to nejspíš bylo úplně jedno.

Nemohl jsem s ním jen tak odejít. To by bylo nečestné a nejspíš i nezákonné. Nejsem zrůda, aspoň ne takovýhle druh zrůdy.

Proto jsem se v okolí poptal, jestli někomu neuteklo kotě. Začal jsem s obyvateli domu s živým plotem, kde jsem kotě našel. Ti mě ujistili, že není jejich a že vlastník domu má na kočky silnou alergii. Zkusil jsem to u jejich sousedů a ve dvou domech naproti. Dvakrát mi nikdo neotevřel, což ve všední den ráno nebylo zrovna překvapivé, a jednou jsem se dočkal potvrzení, že kotě není jejich.

„No, to by asi prozatím stačilo,“ zamumlal jsem pro sebe. Když se objevila Héra, taky jsem měl podezření, že už někomu patří, a tak jsem ji vyfotil, vytiskl letáky a vylepil je na sloupech v ulici. Když se mi týden nikdo neozval, skončil jsem jako nový páníček kočky. Tušil jsem, že podobně to dopadne i teď.

„Pojďme tě seznámit s tvou sestrou,“ navrhl jsem chundelatému kotěti. To se s tím návrhem zdálo spokojené.

Nepotřeboval jsem další kočku. V tuhle chvíli jsem si se svou zářnou kariérou příležitostného učitele mohl sotva dovolit nakrmit sebe. Ale koneckonců nikdo dnes nepotřebuje kočky. Proto je nemáme. Chováme je proto, že nás baví a že bez nich by naše oblečení postrádalo jedinečnou fazonu, kterou mu dodají jedině kočičí chlupy.

Krom toho – co můžete dělat, když k vám přijde kotě a žádá o nakrmení? Copak ho můžete odmítnout? Jak už jsem řekl, nejsem zrůda.

Dům, k jehož prodeji se mě Andy Baxter tolik snažil přesvědčit – můj domov – byl už jen o pár domů dál. Nebyl v rámci sousedství ani obrovský, ani titěrný a nijak nevyčníval. Realitní makléřka by ho mohla popsat jako „útulný“ nebo „skvělý dům na založení rodiny“ podle ambicí a příjmu potenciálních kupců.

Pro mě to byl prostě domov. Vyrůstal jsem v něm od narození, strávil v něm celé dětství a s tátou jsme v něm přežívali potom, co umřela máma. Trávil jsem tu každé prázdniny poté, co jsem odjel studovat novinařinu do nesmírných dálav dvacet mil vzdáleného Evanstonu.

Pár let jsem žil mimo, když jsem byl ženatý a budoval svou kariéru reportéra. Ale pak přišly propuštění, rozvod a tátova nemoc. A tak jsem se vrátil do malého domku na Cook Street.

A pořád jsem byl tady. Sám, až na kočku. Teď možná až na dvě kočky. Ale když jsem se přiblížil, všiml jsem si auta zaparkovaného před domem, černého mercedesu třídy S. Délka auta dávala znát, že jeho vlastník ho nejspíš neřídil; na to měl lidi. Z dob svého působení byznysového reportéra jsem tenhle typ aut dobře znal: CEO taxík. Vůz na předvádění.

Uvažoval jsem, komu patří a proč se ze všech míst k parkování v celém Barringtonu rozhodl zastavit zrovna před mým domem. Nepředpokládal jsem, že přijel za mnou. Exekutivci z Chicaga a okolí se zrovna nehrnuli, abych za ně sepsal jejich memoáry. Když jsem procházel kolem mercedesu, chtěl jsem nakouknout dovnitř, ale měl zatemněná okénka. My novináři jsme tomu říkali „odstínění plebsu“ a strašně jsme jim to záviděli.

Ukázalo se ale, že auto u mého domu nestálo náhodou. Na houpačce na terase, kde táta trávíval nejednu letní noc, obzvlášť ke konci, seděla žena.

Mohlo jí být tolik co mně a už z konce cestičky k terase jsem poznal, že je oděná v kostýmku naznačujícím, že netráví čas popojížděním v rozhrkaném a skoro nefunkčním dvacet let starém Nissanu Maxima. Špičkou boty se lehce houpala. Usadila se v houpačce, jako by jí patřila – a dům a většina ulice taky.

„Buďte jako doma,“ poznamenal jsem, když jsem vystoupal na terasu.

„Díky, už se stalo,“ odvětila a kývla ke kotěti na mém rameni. „Zajímavý doplněk. To nosíte vždycky?“

Pohladil jsem kotě, které teď střídavě pospávalo a vrnělo na mém rameni. „Je prostě úžasně pohodlné. Myslím, že za nějakou dobu je budou nosit všichni.“

Žena na mě vrhla sardonický pohled.

„Parafrázoval jsem Princeznu nevěstu,“ objasnil jsem jí.

„To mi došlo,“ ujistila mě.

„Nechci působit nezdvořile, ale kdo jste a co děláte na mojí terase?“

„Jmenuji se Mathilda Morrisonová. Sedím na vaší terase, protože jste doteď nebyl doma a nepozval mě dovnitř.“

„Ach tak. A proč bych vás měl pozvat dovnitř?“

„Protože vám musím něco říct a také vás o něco požádat.“

„A to nemůžete udělat na terase?“

„Mohla bych, ale myslím, že si na to budete chtít sednout, a neznám vás natolik dobře, abych vás pozvala k sobě do houpačky.“

„Do mojí houpačky,“ upozornil jsem ji.

„Technicky vzato do houpačky pozůstalosti vašeho otce,“ odvětila Morrisonová. Neunikl jí můj výraz. „Copak, bolavé místo?“

„Trochu,“ připustil jsem.

„Promiňte. Nepřišla jsem vás rozčílit.“

„Tak proč jste tady?“

„Jsem tu pracovně. Poslal mě sem váš strýc.“

„Ne, to neposlal.“

„Zdáte se tím velmi jistý,“ poznamenala Morrisonová.

„Mám jen jednoho strýce a ten je mrtvý.“

„Takže už jste se o tom doslechl.“

„Mám tu signál CNBC, takže ano.“

„Ten jejich pořad o něm mě docela zklamal,“ řekla. „Ať už je ten reportér, který o něm mluvil, kdokoli, měli by ho defenestrovat. Plácal neskutečné nesmysly.“

Navzdory situaci jsem se usmál. „Díky.“

„Ale máte pravdu. Váš strýc je mrtvý. Upřímnou soustrast.“

„Děkuji. I když, pokud jste znala mého strýce, víte, že jsme si nebyli blízcí.“

„Já vím. Pokud vám to pomůže, Charlie, bylo to něco, co ho dost tížilo.“

„Budu vám muset věřit,“ řekl jsem.

„Mám pro vás důkaz,“ odvětila Morrisonová.

„Nebudu vám lhát – pokud mi řeknete, že mi zanechal tři a čtvrt milionu dolarů, bude to úžasná zpráva.“

Morrisonová naklonila hlavu na stranu. „To je velmi konkrétní hodnota.“

„Měl bych pro ně velmi konkrétní využití.“

„Nezanechal vám tři a čtvrt milionu,“ řekla Morrisonová. „Ale něco vám odkázal.“

„Co je to?“

„Bude se vám to líbit,“ ujistila mě Morrisonová. „Ale také od vás něco chtěl.“

„Chápu. Má to podmínky.“

„Všechno má svoje podmínky, Charlie. Ale tyhle jsou docela volné.“ Morrisonová stále ještě na houpačce mávla rukou. „Chcete je probrat tady na terase s kotětem na rameni? Nebo půjdeme dovnitř?“

KAPITOLA 3

Uvnitř na mě čekala zrzavo-bílá kočka. Zamňoukala, když mě uviděla vejít.

„Nazdar, Héro.“ Sundal jsem si kotě z ramene a přiblížil ho k Héře. „Někoho jsem ti přivedl.“ Postavil jsem kotě na zem a čekal.

Pokud Héru příchod kotěte rozčaroval nebo překvapil, nedala to nijak najevo. Chvíli si kotě prohlížela, zatímco na ni švitořilo. Pak se k němu začala lísat a obě kočky začaly příst. Příměří dosaženo. Zamířil jsem do kuchyně, abych obě nakrmil.

„Vydal jste se cestou božstev,“ poznamenala Morrisonová, když zavírala dveře.

„Co je to cesta božstev?“ zajímal jsem se.

„Když lidi pojmenovávají kočky, většinou padnou do jedné ze tří škatulek: jídlo, vzhled nebo mytologie,“ vysvětlila mi Morrisonová. „Takže skončíte s Cukroušem, Flíčkem nebo Afroditou. Vy jste si vybral mytologii.“

„A co lidi, kteří pojmenovávají kočky po postavách z fantasy?“ Zvedl jsem Héřinu misku z podložky a sáhl po menší misce pro kotě. „Jako Gandalf, Sauron a tak.“

„Mytologie.“

„To mi zní jako podvádění.“

„Není. Gandalf a Sauron byli Maiar.“

„Co?“

„Maiar,“ zopakovala. „V Tolkienově světě něco jako bohové nebo andělé. Takže spadají pod mytologii.“

„Jste ještě větší nerd než já,“ připustil jsem. Naplnil jsem misky jídlem, položil je na podložku a plácl se do stehen, abych upoutal pozornost koček. Obě ke mně přiběhly. Héra zamířila ke své misce a kotě bez zaváhání přeťapkalo k té menší. Nehádaly se o jídlo; to bylo dobré znamení. Morrisonová ukázala na kotě, které právě mělo za neustávajícího předení hlavu ponořenou v misce. „Tohle tedy bude Athéna?“

„Možná. Říkal jsem si, že možná Persefoné. To je míň používané. A pokud se ukáže, že je to kluk, možná z něj bude Apollón.“

„Zdá se, že ať už to bude jakkoli, nevadí vám si vzít domů toulavou kočku.“

„Není to chyba toho kotěte. A přišlo ke mně a žádalo mě o pomoc.“

„Poznalo, kdo vyměkne,“ usmála se Morrisonová.

„Nejspíš. Možná jen s kočkami vycházím líp než s lidmi a ony to poznají.“

„To z vás mluví toxoplasmóza.“

„Určitě.“ Mávl jsem směrem k ledničce. „Dáte si něco k pití?“

„Díky, nechci.“ Morrisonová ukázala na křesílko v mém doupěti, to, ve kterém táta sedával nejraději. „To je skutečné křeslo od Eamesů?“

„Myslíte přímo od Hermana Millera, nejen levná napodobenina?“ Otevřel jsem ledničku, abych si vytáhl pivo.

„Ano.“

Morrisonová se usadila do křesílka a nohy si hodila na podnožku. „Určitě originál,“ pronesla po chvíli.

„Asi to poznáte líp než já. Já jsem vyzkoušel jen tohle jedno.“

„To nejsem.“