Přeložila Šárka Kadlecová

Clecanian 1: Choosing Theo

Copyright © Victoria Aveline, 2020

All rights reserved.

Cover by Mayhem Cover Creations

ISBN 978-80-284-0382-9

Mému manželovi.

Bez tebe bych neuměla vytvořit dokonalého hrdinu.

1

„Dvě v noci,“ zaúpěla Jade. Za šest hodin musí vstát a pustit se do práce. „Proč si tohle dělám?“ mumlala.

Neusínala vůbec snadno. Záviděla lidem, kteří ulehnou a za pár minut spí, jako by je do vody hodil. Kdykoli se ona pokouší usnout, s unaveným tělem se hádá čilá mysl.

Coby zahradní architektka si Jade mohla dovolit spát i pracovat v kteroukoli denní či noční dobu. Domácí pracovna jí skýtala dokonale vyladěné tvůrčí prostředí, a tak většinu návrhů tvořila tady místo v tísnivé kanceláři. Nestávalo se často, že by musela z domova odejít a vydat se mezi lidi, a takhle jí to vyhovovalo.

Na zítřek však měla domluvenou schůzku s mimořádně zámožným klientem, který si přál proměnit okolí svého domu u jezera v autentickou japonskou zahradu. Najít rostliny, které by se podobaly tomu, co roste v japonském mírném podnebí – a přitom přežily ve vlhkém, subtropickém klimatu Jižní Karolíny –, nebude zrovna hračka.

Jade se zamračila při pohledu na horu nedokončených náčrtů a řadu hrnků se zbytky vychladlé kávy na svém pracovním stole.

Vypnula televizi a sešla po několika schůdkách do malé kuchyňky. Když oplachovala skleničku od vína, z okna nade dřezem zahlédla blesk.

To je zvláštní. Vždyť neprší. Jade čekala, až zahřmí, ale marně.

Bouřky nebyly v Jižní Karolíně nic neobvyklého. Jenže ten blesk, který viděla, se zdál hodně blízko. Tak blízko, že by Jade měla slyšet hřmění.

Pokrčila rameny, odložila skleničku a zamířila do ložnice.

PRÁSK!

Jade strnula.

PRÁSK! PRÁSK!

Počáteční paniku vyvolanou tím rámusem vystřídala rozmrzelost. „Zatracená síť,“ zabručela Jade.

Na síti proti hmyzu měla už několik týdnů rozbitou zástrčku. Pokud rám nepřitáhla přesně tím správným způsobem, uvolnil se a bouchal ve větru o dveře.

Tenhle týden ji to úporné bušení několikrát vytrhlo ze spánku.

Když síť přivírala, zabloudila pohledem k lesu za pozemkem. Oblohu nad ním žádné další blesky neprotínaly, ale noční vzduch byl teplý a vlhký. Možná bouřka teprve přijde.

Koutkem oka zahlédla ve tmě nějaký pohyb. Zvenčí k ní dolehlo tiché šustění. Jade napjala uši. Nejspíš nějaké zvíře.

Sáhla doleva po vypínači a na verandě rozsvítila, aby toho chlupatého vetřelce zaplašila.

Místo chlupáče stál na její zahradě ještěr v lidské velikosti.

Jade vřískla hrůzou a zabouchla dveře. Zastrčila závoru a honem couvala. Zakopla patou o rohožku, vrávorala a máchala kolem sebe rukama.

V okně verandy se objevil ohavný, šupinatý obličej. Krvavě rudé oči pátraly po místnosti, až ulpěly na ní. Ochromená strachem Jade sledovala, jak ten obličej z okna zase mizí.

Jakmile ji nohy opět nesly, vystřelila pro mobil, který nechala ležet v obývacím pokoji na pohovce. Za ní se ozvalo hlasité křupnutí a vzápětí jí do zad vrazilo něco velkého a těžkého. Teprve když ležela na břiše na zemi, zjistila, že ji uvěznily vlastní dveře.

Drápala se po podlaze a pokoušela se zpod dveří odplazit. Najednou tíha ze zad zmizela, rameno jí svíraly tři obří, ledově studené prsty a snažily se ji překulit.

Jade tím směrem začala kopat. Její koleno se střetlo s něčím tak tvrdým, že vykřikla bolestí. Poslední, čeho si byla vědoma, než všechno zčernalo, bylo pronikavé syčení a jemná mlha, která jí stříká do obličeje.

2

Od Jadina únosu uplynuly zhruba čtyři dny. Musela přiznat, že celkově vzato to byla nuda.

Zpočátku byla vyděšená a v cele vřískala, dokud ji ty ještěří obludy neuspaly sprejem, který nosily zavěšený na opasku. Když se uklidnila natolik, že byla schopna vnímat svoje okolí, snadno si z něj odvodila, kde se ocitla.

Kousek od místa, kde seděly ty dvě obludy, blikala a tiše šuměla stříbrná deska. Obludy sledovaly v pololeže velkou skleněnou obrazovku, na které se objevovaly a zase mizely zvláštní symboly. Jade viděla dost sci-fi filmů, aby pochopila, že jde o kosmickou loď. Těžko by takhle mohlo vypadat něco na Zemi, ledaže by se v NASA rozhodli vybudovat nadmíru realistickou únikovou místnost zaměřenou na únos mimozemšťany.

Jakmile Jade vzala na vědomí, že ji neunesly zemské příšery, ale mimozemšťani, a místo v ještěřím doupěti někde na Zemi je v kosmické lodi, znovu propadla panice a bezduchému vřískání.

Když o tom teď přemýšlela, počítala, že zhruba dva dny v lodi trávila tím, že se duševně totálně hroutila a zase se z daného zhroucení vzpamatovávala. Další dva dny proseděla v cele a odmítala jíst potravu, kterou občas dostávala.

Její „cela“ byla spíš spoře zařízená místnost s chybějící čtvrtou zdí. V jednom rohu stála toaleta s umývadlem, v tom protějším malé lůžko. Holé, studené stěny byly z jakéhosi tmavě šedého kovu. Poslední strana místnosti se zdála prázdná, ale Jade zjistila, že jí v odchodu brání průhledné, neproniknutelné silové pole.

Když se poprvé probrala, pokusila se tím otvorem projít, jenže místo aby vešla do chodby za ním, narazila na pevnou překážku.

Kdykoli se mimozemšťani rozhodli dát jí něco, co zřejmě bylo jídlo, stiskli nějaké tlačítko na opasku a vsunuli tác zdánlivě do prázdna.

Jade se pokoušela tu překážku překonat pokaždé, když jí jídlo nesli, ale zdálo se, že je prostupná jen zvenčí.

První dny na palubě jíst odmítala. Zpočátku se tak děsila toho, co s ní udělají, že mezi záchvaty vzlykání a hysterické samomluvy zvracela do malé, elegantní toalety žlučové šťávy.

Pak usoudila, že fňukáním a vyšilováním nic nezíská, a tak se snažila na svou současnou situaci nemyslet a soustředit se na přežívání z minuty na minutu.

Kdykoli ji něco nutilo vzít její okolnosti skutečně na vědomí, vyháněla si z hlavy všechny myšlenky vyřváváním první otravné odrhovačky, jaká ji napadla.

Momentálně seděla v tureckém sedu na podlaze a nepřítomně zírala na tác s jídlem a vodou, který jí mimozemšťani strčili do cely.

Pohled na hromádku zelené šlichty na tácu jí vyvolal ve tváři úsměv. Annie, jedna z mála jejích kamarádek – a striktní veganka –, ji kdysi přemlouvala, ať něco podobného ochutná. Neúnavně pěla chválu na superpotraviny na bázi mořských řas, jenže Jade je paličatě odmítala.

Zavřela oči, protože ji v nich začaly pálit neprolité slzy. Annie už v životě neuvidí.

Nemysli na to! Nemysli na to! Zase oči otevřela a začala zpívat refrén smutné milostné balady z osmdesátek.

Jeden z těch ještěřích mimozemšťanů přistoupil k její cele a agresivně zasyčel. Jade zacouvala do kouta své místnůstky a přestala zpívat nahlas. Místo toho si melodii tiše broukala a mračila se na to stvoření.

Žádnému z těch lesklých, zelených ufounů se její pokusy potlačit svoje pocity nezamlouvaly. Kdykoli začala zpívat, přiběhli a zírali na ni skrze dvě štěrbiny v obličeji, dokud toho nenechala.

Jade si uvědomovala, že strkat hlavu do písku není z dlouhodobého hlediska moc chytré ani moudré, že by bylo mnohem rozumnější skutečnosti čelit. Jenže byla přesvědčená, že nemá daleko k psychickému kolapsu. Navíc věděla z vlastní zkušenosti, že předstírání neohroženosti a lhostejnosti jí pomáhá zachovat si zdravý rozum.

Stvoření něco tiše syklo přes rameno a to druhé k němu přistoupilo. Jeden z mimozemšťanů ukázal dlouhým, špičatým drápem na tác plný zeleného slizu.

Jade neměla na práci nic jiného než je pozorovat, a čím víc času tím trávila, tím líp dokázala odhadnout jejich rozpoložení. Všimla si, že když je něco frustruje, nebo tak jako právě teď dokonce rozzlobí, přerývaně syčí a s každým mimozemským slovem jim od jazyka odlétají sliny.

Takhle příkře syčeli pokaždé, když odnášeli tác s nedotčeným jídlem, a přitom švihali sem a tam dlouhým, tlustým ocasem.

Zřejmě se jim nelíbí moje hladovka, pomyslela si, když sledovala, jak prskají jeden na druhého a ukazují na její tác.

Menší z těch dvou někam odešel. Když se po chvilce vrátil k cele a Jade viděla, co nese, krve by se v ní nedořezal. Jednou prackou ukázal na její jídlo a v té druhé třímal dlouhou, průsvitnou hadičku. Zvedl ji trochu výš a Jade bylo jasné, co jí tím naznačuje. Buď bude jíst dobrovolně, nebo do ní to jídlo napumpují.

Oba ještěři čekali mlčky u její cely. Při pomyšlení, že ji přidržují a krmí tou hadičkou, se rozklepala strachy. Nakonec se rozhodla, že radši riskne otravu jídlem, než aby se od těch mimozemšťanů nechala osahávat.

Neochotně přistoupila k tácu a nabrala ukazováčkem špetku slizu. Zavřela oči a strčila si sliz do pusy. Na kůži jí vyrazil studený pot a musela se nutit pravidelně dýchat, zatímco čekala na nějakou reakci. Když jí neoteklo hrdlo, trochu se uklidnila.

Vydechla úlevou, když viděla, že oba mimozemšťani odešli, očividně spokojení, že začala jíst.

V žaludku jí bolestně zakručelo, a tak zbytek slizu rychle spořádala. Ačkoli na pohled vypadal odporně, nechutnal tak hrozně. Byl sladký a překvapivě sytý. Nápoj se oproti tomu zdál zvětralý a zůstala jí po něm na patře kovová pachuť.

Jade se natáhla na krátkou, kousavou matraci a po tisící si říkala, proč ji ti mimozemšťani vlastně unesli.

Kromě toho, že ji krmí a občas projdou kolem její cely, aby ji zkontrolovali, ji nechávají na pokoji.

Jaký to může mít smysl? říkala si znovu. Od chvíle, kdy se probrala, se jí nedotkli ani na ní nedělali žádné pokusy, naopak se starali, aby byla dobře živená a zdravá. Její únos přece musí mít nějaký důvod.

Když přemýšlela, co tím důvodem může být, napadaly ji samé děsivé možnosti. Jedním si byla jistá – ať se jí, anebo s ní, chystají provést cokoli, dojde k tomu, až dorazí do cíle.

Jak daleko se za pár dní můžeme dostat?

Ušklíbla se. Co si to namlouvá? Tráví život kreslením zahrad a uzavíráním se před světem. Jak má sakra přijít na to, jak dlouhou cestu může za několik dní urazit kosmická loď?

Najednou ji přepadlo vyčerpání a pocit bezmoci. Posadila se a opřela se zády o stěnu své cely. Tiché bzučení a slabé vibrace lodi ji nakonec ukolébaly.

* * *

Jade probudila ostrá bolest hluboko v uchu. Když se rozkoukala, viděla jednoho z těch ještěřích ufounů couvat silovým polem. Lezla honem za ním pro případ, že by to, co ho pustilo dovnitř, pořád ještě působilo.

Prásk! Narazila hlavou do zdi a svalila se zpátky na postel. Mnula si boltec a řvala na toho mimozemšťana, zatímco ji zvenčí pozoroval. „Cos mi udělal s uchem, ty šupinatý sráči?“

Místo odpovědi tiše zasyčel a odvalil se.

* * *

Jade už musela být v té pitomé lodi déle než týden. Kromě onoho bolestivého probuzení před pár dny se toho moc nezměnilo.

Ze své cely viděla na panel, u kterého ti dva mimozemšťani vysedávali. Odtamtud tohle zřejmě řídí.

Když v posledních dnech sledovala, jak se u kontrolek střídají, zjistila několik věcí. Zaprvé si byla poměrně jistá, že ji někomu prodávají. Jeden z těch dvou, kterého si pro sebe začala nazývat Tvor 1, přišel k cele a blikl na Jade nějakým zařízením. Později se jí podařilo zahlédnout, jak se na obrazovce ovládacího panelu objevuje její snímek, a slyšela mimozemšťany mluvit s někým, kdo v lodi nebyl přítomný.

Srdce se jí rozbušilo jako splašené, když si představovala, co s ní ten, kdo si ji koupí, udělá. K čemu ji může chtít? Co když je nějakou mimozemskou lahůdkou? Mohli by ji strčit do hrnce a jako humra zaživa uvařit? Po té poslední myšlence se dobrou půlhodinu krčila v koutě.

To další, co Jade došlo, bylo, že se blíží k cíli cesty. Druhý mimozemšťan neboli Tvor 2 jí dneska hodil do cely dlouhé šaty, které vypadaly jako pytel s otvory pro hlavu a paže.

Jade vítala každou záminku svým únoscům vzdorovat, a tak se do šatů odmítla převléknout. Jejich látka byla šedá a tlustá a Jade připomínala neopren. Jedno se jim nedalo upřít: byly čisté. Když si Jade přičichla ke svému nepranému oblečení, musela si říkat, jestli nesvádí hloupou bitvu.

Poté co se konečně smířila s vodou, kterou jí dávali k jídlu, ke svému zklamání zjistila, že z umyvadélka v koutě vychází místo tekutiny jakási čisticí pěna. Rozpustila jí špínu na rukou, a tak ji Jade používala, aby se umyla, jak to jen šlo, ale pyžamu, které měla na sobě, se stejné pozornosti nedostalo a jeho zápach Jade začínal vadit. Snaha zůstat ve špinavém oblečení stejně neměla dlouhého trvání.

Tvor 1 na Jade zasyčel a začal v cele snižovat po troškách teplotu. Nakonec si musela šaty obléknout, aby nezmrzla.

To poslední, co si uvědomila, ji asi vyděsilo ze všeho nejvíc. Začínala si být poměrně jistá, že v téhle lodi není jediná zajatá. Když jí Tvor 2 házel do cely šaty, všimla si, že v ruce drží několikery. A taky je viděla nosit víc táců s jídlem.

Napřed si myslela, že ty další tácy jsou pro ně. I ještěři přece musí něco jíst, ne? Jenže tuhle myšlenku rychle zavrhla, když jednoho z nich zahlédla, jak jde kolem a polyká v celku jakéhosi pištícího dvouhlavého živočicha. Když tohle viděla, nedovedla si dost dobře představit, že by jedli ten zelený sliz, kterým krmili ji.

Na ovládacím panelu začalo něco v rychlém tempu pípat a Jade zpozorněla. Tvor 1 a Tvor 2 vstali a šli k její cele. Než Jade došlo, co se chystá, deaktivovali silové pole a kopající a křičící ji vytáhli ven.

Drželi ji každý za jednu paži a napůl ji vedli, napůl nesli někam chodbou. Ruce měli drsné a šupinaté, ale zároveň tak studené a vlhké, že z toho Jade naskakovala husí kůže.

Konečně byla venku z cely a najednou si nic nepřála víc než se do ní vrátit. Ve zbytku lodi bylo dusno a šířil se jím mírně nasládlý zápach, jako ze shnilého ovoce. Jade se začínala potit. Do bosých chodidel ji při každém kroku pálila zahřátá kovová podlaha.

„Odkud vy dva jste, ze Slunce?“ Supěla a pokoušela se jim vyklouznout ze slizkých prstů.

Na konci chodby stály vedle sebe tři velké, vejčité předměty. Když se k nim přiblížili, u jednoho se zvedl kruhový poklop a odhalil malou kabinu s jediným sedadlem. Jakmile Jade pochopila, co s ní hodlají udělat, začala se zuřivě bránit.

„Do tohohle mě samotnou nedostanete ani náhodou. Já neumím řídit nějakou podělanou vesmírnou loď – kapsli – vajíčko – či co to vůbec je!“

Její protesty ignorovali. Tvor 1 si ji přehodil přes rameno a po zbytek cesty ji nesl. Strčil ji do kapsle tak hrubě, že jí vyrazil dech. Poklop se centimetr po centimetru zasouval, až se uzamkl.

Jade vyděšeně sledovala maličkým okénkem, jak ještěři něco naťukávají do ovládacího panelu na zdi, kterého si předtím nevšimla.

Kapsle začala couvat, od těch dvou ještěřích mimozemšťanů se vzdalovala. Jade si dokázala domyslet, co to znamená.

„Do prdele! Do prdele! Do prdele!“ Zoufale prohledávala každou píď kabiny, jestli se nedá někudy uniknout, ale vnitřek byl až na to jedno sedadlo holý. Vystřelí ji do vesmíru a kdoví kam dál. „No.“ Jade vzdychla a sklopila zrak ke své ruce. Držela v ní lahvičku uspávacího spreje, kterou se jí podařilo mimozemšťanům sebrat, když se s nimi prala. „Doufejme, že tohle zabírá na každého.“

3

Pokud si Jade někdy říkala, jestli o něco nepřichází, když se nestala astronautkou, teď na to znala odpověď. Řítit se ve vejci vzduchoprázdnem byla hrůza. Strach v ní kupodivu vyvolával intenzivní klaustrofobii i agorafobii zároveň.

Její panika ještě zesílila, když se na dohled objevila obří planeta. V lodi mohla Jade dýchat a zdravý rozum jí říkal, že by ji přece nedrželi takhle dlouho naživu jen proto, aby ji vysadili na planetě, kde se dýchat nedá nebo kde je gravitace tak silná, že ji rozmáčkne na placku.

Znělo to logicky. Bohužel logika v tuhle chvíli nebyla u kormidla. Jak se planeta blížila, Jade dýchala čím dál rychleji, až začala hyperventilovat. Když kapsle prorazila atmosféru, zatmělo se jí před očima.

* * *

Cvrlikal hmyz a odněkud foukal studený vánek. Jade se roztřásla. Když se jí podařilo otevřít oči, zjistila, že je pořád v kapsli, ale poklop se otevřel.

Samým zděšením nasála prudce vzduch a pak ho držela v plicích. Vzápětí si vynadala. Nebuď pitomá, Jade. Kdybys nemohla dýchat, byla bys už mrtvá. Vydechla a vykoukla ven.

Byla na mýtině, kterou obklopoval kolem dokola hustý les. Panovala noc, ale Jadino okolí ozařoval svit měsíce. Když z kapsle vylezla, pochopila, proč svítí tak jasně. Ony jsou totiž dva.

Rozhlížela se po mýtině a žasla nad tím, jak se všechno zdá důvěrně známé a zároveň neskutečně cizí. Dva měsíce místo jednoho osvětlovaly svou září tmavou houšť stromů. Na první pohled se les zdál obyčejný. Kmeny vypadaly jako dřevo a stromy se tyčily do značné výšky, ale na tom by nebylo nic zvláštního. Jade však v životě neviděla takové listy. Byly velikánské a kruhové, jako obrovský leknín. Doširoka se rozvíraly a tvořily nepřirozeně hustou korunu, která nepropouštěla skoro žádné světlo.

Bzučel tu nějaký hmyz, ale znělo to jinak, než by mělo. Na všem tom cvrkání a štěbetání, které se na mýtině rozléhalo, bylo něco tak nezvyklého, že z toho Jade vstávaly vlasy hrůzou.

Aspoň je tady normální teplota. Vybavila si to příšerné vedro ve vesmírné lodi.

Obcházela kapsli kolem dokola a vrtěla nevěřícně hlavou, jak se snažila vyhodnotit svou situaci. Co teď? Je možné, že jsem ztroskotala? Odchýlila se z kurzu? Proč by mě Tvor 1 a Tvor 2 vysadili uprostřed lesa?

Po své pravici zaslechla slabé šustění a ztuhla. Sprej! Kam se poděl? Nedržela už ten váleček v ruce. Musela jsem ho upustit, když jsem omdlela.

Vlezla honem zpátky do kabiny a šmátrala po nádobce. Jak šustění sílilo, až v něm Jade rozeznala zvuk tichých kroků na měkké půdě, hledala ještě zběsileji.

Tady! Našla nádobku v poslední vteřině. Kroky už slyšela za sebou a v zádech cítila něčí přítomnost. Stříkla sprejem poslepu přes rameno a rozběhla se k lesu. Než dorazila k prvním stromům, uslyšela za sebou uspokojivé žuchnutí, jak něčí tělo dopadlo na zem.

S bušícím srdcem utíkala hustým lesem. Vládla v něm skoro úplná tma. Jade zakopávala o spadlé větve a nohy jí podklouzávaly na nějaké slizké hmotě, kterou nepoznávala, ale hnala se dál.

Instinkt jí říkal, že ať byl na té mýtině jakýkoli člověk či tvor, postaral se, aby přistála v noci a daleko od civilizace, a tudíž od jiných bytostí. Nevěděla, jaké s ní má úmysly, ale pochybovala, že jsou šlechetné.

Neměla tušení, jak dlouho běží, když si všimla, že stromy začínají řídnout. Vypětím ji pálily plíce a třásly se jí nohy, ale nutila se pokračovat v cestě. Stromy dál řídly, až zmizely úplně.

Jade se zastavila. V dálce vystupoval ve světle těch dvou měsíců obrys nějakého města. Nebyly v něm žádné mrakodrapy ani strohá, šedivá skladiště, jen poměrně vysoké, zašpičatělé věže, jaké by se docela dobře vyjímaly u středověkého hradu.

Po Jadině pravici se půda svažovala a přecházela v širokou louku. Vlevo byl strmý svah porostlý křovím a posetý balvany. Přes louku by se určitě přecházelo snadněji, jenže by se Jade neměla kam schovat, kdyby ji dohnal ten, kdo jí je v patách. Přelézání kopce sice potrvá déle, ale poskytne jí spoustu míst vhodných k úkrytu.

Navíc měla pocit, že se rovná louka bude zdát někomu, kdo ji nezná, jako pravděpodobnější volba, a kdyby ji ten rádoby únosce sledoval, usoudí, že šla přes ni. Rozhodla se pro obtížnější terén a začala šplhat tak, aby město neztratila z dohledu. Když bude pokračovat tímhle tempem, měla by v něm být za pár hodin.

Hleděla na městské panoráma a najednou se zarazila. Co když je to tam horší než tady? Může se ocitnout v noční můře.

Ale jedním si byla jistá. Stvoření, před kterým prchá, naplánovalo její únos. Počítalo s tím, že přistane uprostřed divočiny. Proč? Jade doufala, že proto, že únos je i u mimozemšťanů nezákonný.

Klesla na kolena a po tvářích se jí začaly řinout horké slzy. Mimozemšťanů, říkala si nešťastně. Její život se obrátil úplně vzhůru nohama.

Je na neznámé planetě. I když se jí podaří najít nějaké jiné bytosti, kde je psáno, že jim bude schopna vysvětlit, co se jí stalo? Je jen ubohá pozemšťanka, ze společenství, které ještě necestuje takhle daleko do vesmíru. Proč by jí měli věnovat nějakou pozornost?

Teď když byla sama, nechala na sebe události posledních týdnů dolehnout. Na Zemi vedla osamělý život. Neměla žádnou rodinu ani mnoho dobrých přátel a byla zvyklá uzavírat se do sebe.

Sklopila hlavu do dlaní a tiše plakala, snažila se nevydávat žádné zvuky. Nebudu nikomu chybět. Všimne si vůbec někdo, že mě unesli?

Ale jo, jejímu zaměstnavateli asi vadilo, že najednou přestala chodit do práce. Nejspíš se s ní pokoušeli spojit, když tehdy propásla schůzku s klientem. Jade doufala, že přinejmenším po týdnu, kdy se jim neozývala, zavolali na policii.

Na jejím domě musí být vidět, že se do něj někdo vloupal. Jade se přes slzy smutně zasmála. Touhle dobou je z ní s největší pravděpodobností pohřešovaná osoba.

Pak si uvědomila, že jediná fotka, kterou mají její kolegové k dispozici, je z její pracovní průkazky. Kupodivu ji představa, že bude na hlášení o jejím pohřešování figurovat takový žalostný snímek, rozbrečela víc než cokoli jiného. Jak se mohla před světem tak dokonale uzavřít?

Utřela si slzy. Čert to vem, její život nebyl dokonalý, ale byl její. Měla svůj dům a kariéru a přísahá, že pokud se někdy dostane zpátky na Zemi, bude se snažit pouštět si lidi víc k tělu.

Nějak těm mimozemšťanům vysvětlí, co se jí stalo, i kdyby při tom musela gestikulovat jak divá. Ať ji unesl kdokoli, nesmí mu to projít.

Vyrazila směrem k městu hnaná spravedlivým rozhořčením. Jestliže je to, čeho se její únosci dopustili, nelegální, však ona už najde někoho, kdo jí pomůže je dopadnout a potrestat.

4

„Copak je to město nějaká pitomá fata morgána?“ nadávala Jade, když konečně popadla dech.

Trmácela se už druhý den a k těm jeho věžím se sotva přiblížila. Musí být mohutnější, než si myslela.

Byla vyčerpaná a dehydrovaná, a navíc zjistila, že z toho úprku lesem, při kterém ji poháněl adrenalin, má po celém těle škrábance a modřiny.

Včera několikrát narazila na potok, ale neodvážila se z něj napít, když neměla jistotu, že to je bezpečné. Jenže dnes ráno si po pár hodinách chůze uvědomila, že pokud chce pokračovat v cestě za tím přeludem na obzoru, bez vody se neobejde.

Zhruba v poledne už byla zralá srkat vláhu z nejbližší špinavé kaluže, když vtom objevila potůček stékající po svahu. Bez váhání si k němu dřepla a hltala z dlaní jeho vodu. Chvilku se tam zdržela, aby si prohlédla drobné kadeřavé rostlinky u břehu.

Když byla malá, tetička ji brala do lesa za domem a učila ji, které rostliny se dají jíst, které jsou jedovaté a které mají jiné využití. V lesích Jižní Karolíny by si Jade dokázala najít potravu a přežít celé měsíce, kdyby musela.

Rostlinka, kterou si právě prohlížela, měla chlupaté, vlnité listy, a když k nim Jade přiložila ruku, svinuly se.

Jade vyděšeně zaječela a ucukla. Sledovala, jak se ty lístky zase rozvinují. Tady nejsi na Zemi. Nevíš, jak vypadá jedlá rostlina. Nezkoušej to.

V duchu slyšela hlas své tety a větu, kterou teta s oblibou pronášela, když Jade učila shánět potravu. „Pokud si nejsi jistá, nech to ležet.“

Tahle věta Jade připomněla, že by si neměla strkat do úst něco, co dobře nezná. Dokonce i na Zemi se dal prudce jedovatý bolehlav snadno zaměnit s obyčejnou petrželkou.

Co by právě teď dala za špetku toho zeleného slizu.

Z myšlenek na tetu ji přepadl smutek. Ta by si uměla poradit.

Popošla ke kraji svahu a posadila se na čistý, plochý kámen levandulové barvy. Zády k potůčku shlížela na malebnou krajinu, která se před ní rozprostírala. No, aspoň tu mám nádherný výhled, pomyslela si, zatímco čekala, jestli se po požití vody dostaví nějaké nežádoucí účinky.

Kopec se před ní svažoval do rovinatého údolí, které se táhlo na míle daleko, dokud ho neuzavřel další hustý les. Pestrobarevnou trávou v údolí protékala třpytící se řeka, až se i ona ztratila v lese. Obzor lemovaly rozeklané skály, jejichž ostré, křivé výběžky protínaly oblohu v nepřirozených úhlech.

Slunce, které Jade jasně plálo nad hlavou, bylo o něco menší a oranžovější než to na Zemi a zalévalo celou krajinu teplým světlem.

„Páni,“ bylo to jediné, na co se Jade zmohla. Až dosud ji skutečnost, že se proti své vůli ocitla na neznámé planetě, štvala a děsila.

Teď když se mohla v klidu kochat tou nádhernou scenerií před svýma očima, nutilo ji to zamyslet se nad tím, jak je tady hezky. Sice přechodně uvázla na neznámé planetě, ale musela uznat, že je tak krásná a surreální, až to bere dech.

Koutkem oka zahlédla nějaký pohyb a překulila se za nejbližší keř.

Zhruba třicet metrů od ní se nad úzkým vymýceným pásem vznášel kulatý stříbrný předmět a pomalu klesal do údolí. Jade zaplesalo srdce. To bude něco jako silnice!

Stříbrná koule musela mít průměr nejméně tři a půl metru, ale její lesklý povrch odrážel sluneční paprsky tak, že skoro nebyla vidět. Pokud má Jade pravdu a vede tudy silnice, dává smysl, aby ta koule byla jakýsi dopravní prostředek.

Zmožená únavou na ten vznášející se předmět toužebně zírala. Pokud něco nesní a nebude víc pít, do města nikdy nedojde. Kdyby se nechala svézt, měla by mnohem větší šanci na přežití.

Váhala a pohupovala se ze špiček na paty, jak se nemohla rozhodnout, jestli se má za tím předmětem rozběhnout, nebo zůstat v úkrytu. Může to opravdu být nějaký typ dopravního prostředku, ale může to taky být milion jiných věcí, které by ji ani nenapadlo vzít v úvahu.

A i kdyby to byl dopravní prostředek, Jade neměla tušení, co v něm najde. Co když je uvnitř ten mimozemšťan, který se ji pokusil vyzvednout v lese? Jade se nezdržovala, aby si svého únosce dobře prohlédla, jen slyšela jeho kroky. Nemá jej podle čeho poznat, ledaže by byl na téhle planetě jediným dvounožcem.

Koule sice nepřiletěla od lesa, z něhož Jade utíkala, ale to ještě nemusí nic znamenat.

Podívala se na svoje bosá chodidla s puchýři a rozhodla se, že to riskne. Strachy jí v žaludku kysla ta špetka vody, kterou předtím pozřela.

Sevřela v ruce lahvičku uspávacího spreje a sbíhala co nejrychleji ze svahu, aby vznášedlo dohonila. Už se k němu blížila, když najednou zrychlilo. Nestihnu to, pomyslela si a nutila svoje nohy k rychlejšímu tempu. Ještě kousek.

Jenže stříbrná koule se teď pohybovala příliš rychle na to, aby jí Jade pěšky stačila. Z náhlého vnuknutí po ní vší silou mrštila plechovku spreje.

Cink! Plechovka zasáhla povrch koule, ale ta nezpomalila. Jade se za ní hnala a mávala rukama nad hlavou.

Už si myslela, že koule zmizí za vrcholem kopce, když zastavila.

Jade padla na kolena a málem se rozbrečela úlevou, když vznášedlo začalo pomalu couvat. Na čele jí vyrazil studený pot a před očima se jí udělaly mžitky. Už zase omdlí.

Prosím, jen ať jsou tihle mimozemšťani hodní, pomyslela si, než se skácela.

5

Jade už měla opravdu po krk toho, jak ztrácí vědomí a probírá se v neznámém prostředí. Když otevřela oči tentokrát, zjistila, že leží na dlouhé pohovce.

V duchu procházela svoje tělo a neuvědomovala si, že by ji něco bolelo. To je zvláštní. Poslední, co si pamatovala, bylo, jak se žene za tou pohybující se stříbrnou koulí. V tu chvíli byla potlučená a přetěžovala svaly. Mělo by ji při každém pohybu všechno bolet, ale žádnou bolest necítí. Jak to? Že by byla mrtvá?

Posadila se a prohlédla si líp místnost. Naproti ní stál pod oknem velký psací stůl. Když k tomu přidala tu pohovku, místnost jí připomínala ordinaci terapeuta. Ty dobře znala. Prošla si jich požehnaně.

Za oknem se tyčily k nebi třpytící se stříbrné věže. Jade k oknu přistoupila a vyhlédla ven. Hluboko pod ní se u země shlukovala podobná kulatá vznášedla jako to, za kterým se hnala, a Jade viděla, jak z nich vystupují nebo do nich nastupují maličké postavy.

Ustoupila o pár kroků a zahleděla se na stěnu, o kterou se právě opírala. Všimla si, že je mírně prohnutá. Musím být v jednom z těch divných mrakodrapů.

Zatetelila se radostí a nadula pýchou. Hádala správně. Ta koule byla dopravní prostředek, a ať byl uvnitř kdokoli, dovezl ji tam, kam se chtěla dostat.

Vzápětí vyskočila půl metru vysoko, protože se nalevo od ní otevřely dveře. Do místnosti vešla vysoká žena středního věku a Jade si honem zalezla za područku nízké pohovky.

Žena? Jade zapomněla na strach a napřímila se. Bytost před ní vypadala úplně jako ženy na Zemi.

Jade se znovu přikrčila za područku, když si tu ženu líp prohlédla. Tak úplně ne. Byla vyšší než většina pozemšťanek a naprosto úchvatná. Pohybovala se s nadpřirozeným půvabem, jaký Jade v životě u nikoho neviděla. Nadýchaná látka smetanově bílé kombinézy, která zvýrazňovala její pas, se jí při pohybu elegantně vzdouvala kolem paží a nohou.

Když žena vešla do místnůstky, podívala se na Jade. „Výborně, jste vzhůru.“ Krátce se na Jade usmála a pak se šla posadit k psacímu stolu.

Jade zamrkala a snažila se přimět svůj mozek, aby si to přebral. Zavařil se jí, nebo ta žena mluví anglicky? Jak je to možné?

„Rozumíte mi?“ zeptala se žena klidně.

Jade, pořád ještě přikrčená za područkou, přikývla.

Žena vypadala laskavě – i když divně. Její oči byly trochu moc velké, než aby mohly patřit pozemšťance, ale dodávaly jí milý a soucitný výraz. Dlouhé černé vlasy jí splývaly po zádech, a když si je zastrčila za ucho, Jade si všimla, že ho má nahoře i dole zašpičatělé.

„Výborně!“ opakovala a vycenila dlouhé špičáky. „Mohla byste něco říct, abych věděla, jestli já rozumím vám?“

Jade otevřela ústa, aby promluvila, ale nedokázala za nic na světě přijít na něco, co by řekla. Bylo to celé tak surreální.

„Třeba mě pozdravte a řekněte, jak se jmenujete,“ navrhla žena, aby jí pomohla.

Jade ochraptěle pronesla: „Zdravím, já jsem Jade.“

„Sakra, nepřeložilo se to.“ Žena se zamračila, očividně byla zklamaná. „Doufali jsme, že vaše řeč bude běžná, vzhledem k tomu, že máte v uchu instalovaný překladač.“

Jade vykulila oči a sáhla si na ucho. Tak tohle muselo být to, co jí ti ještěří mimozemšťani provedli. Implantovali jí překladač. Pokud ano, fungoval neskutečně. Kdykoli ta žena něco řekla, Jade jejím slovům okamžitě porozuměla. Dokonce se zdálo, že je srozumitelně formují její rty.

„Podle vašeho výrazu soudím, že jste o tom, že k tomu došlo, nevěděla.“ Pronesla to spíš jako oznamovací větu než jako otázku.

Jestliže mám překladač, proč jsem nerozuměla těm ještěrům?

„Položím vám pár otázek a pokusím se vysvětlit, co můžu. Chtěla bych, abyste kývla, když budete souhlasit.“ Pokývala hlavou, aby to Jade předvedla. „A zavrtěla hlavou, když nebudete.“ Opět jí to ukázala.

Jade krátce přikývla, aby dala najevo, že to chápe. Ženu to očividně potěšilo.

„Jste na jiné planetě.“ Žena se odmlčela. „Věděla jste, že se na planetách kromě té vaší vyskytuje život?“

Jade důrazně zavrtěla hlavou.

„Myslela jsem si to.“ Žena vzdychla. „Já se jmenuju Meja. „Jsme na planetě, která se nazývá Klikeinie, ve městě jménem Tremanta. Já jsem Klikeiňanka.“ Upřela na Jade vážný pohled a dodala: „Moc mě mrzí, co se vám stalo. Vaše planeta nejspíš spadá do čtvrté kategorie a to, že vás odtamtud vzali, je v rozporu se zákonem. Nejen se zákonem téhle planety, ale i se zákony většiny planet v naší části vesmíru. Rozumíte zatím tomu, co říkám?“

Jade se z toho motala hlava.

„Když vás sem přivezli, měla jste nějaká zranění. Dala jsem vám injekci s mírným lékem proti bolesti, ale nemůžu vás zcela vyléčit ani nakrmit, dokud nebudu znát váš druh. Viděla jste, kdo vás unesl?“

Přikývnutí.

„Jsou pořád tady?“

Jade nevěděla, jak na tohle odpovědět. Ti ještěři jsou pryč, ale je tu pořád ten, kdo si je najal. Přikývla a pak hlavou zavrtěla.

„Ano i ne?“ ujistila se Meja. „Hm. Potřebuju nasnímat překladač ve vašem uchu, abych věděla, do jaké řeči překládá.“ Zvedla malé zařízení podobající se čtečce čárových kódů.

Zatím Jade nic neprovedla, a kdyby opravdu chtěla, mohla nejspíš překladač nasnímat, dokud Jade spala. Místo toho čekala, až ji bude moct požádat o svolení, což mluvilo samo za sebe.

Jade přikývla. Žena vstala a pomaličku k ní přistupovala, jako k vyděšenému zvířátku, které nechce vyplašit.

Jade si dovedla živě představit, jak jí říká: Hóódná holka. Zamračila se. Je přece člověk, není žádný mezek, ale pro takhle vyvinutý druh jako by tím mezkem byla.

Natočila hlavu, aby Meje umožnila přístup ke svému uchu. Přístroj tiše zabzučel. Meja si ho odnesla zpátky ke stolu a podívala se na maličký displej.

„Angličtina. Jazyk pozemšťanů,“ četla z něj.

„Pozemšťanů?“ Jade cítila, jak jí z toho slova naskakuje husí kůže, když ho slyší od jiného tvora.

Meja k ní zvedla zrak a poznamenala: „Dobrá zpráva je, že jazyky pozemšťanů jsou uložené v Meziplanetárním archivu, takže bychom měli být schopni aktualizovat si překladače, abychom vám rozuměli. Ta špatná je, že obstarání aktualizace asi chvilku potrvá. Sama o pozemšťanech slyším poprvé.“ Znovu sklopila zrak ke svému přístroji. „Část vesmíru, ze které pocházíte, je odsud velmi daleko.“ Zkoumavě si Jade prohlížela. „Je zvláštní, že se navzájem tolik podobáme. Mám na mysli váš a můj druh.“ Studovala Jadiny rysy a mluvila spíš pro sebe než na ni. „Připadá mi k neuvěření, že na planetě čtvrté kategorie existuje živočišný druh, který se vyvinul tak podobně.“ Naklonila hlavu ke straně a usmála se.

„Snad nám budete moct o vašem druhu říct víc, dokud tady budete. Já si zatím seženu o pozemšťanech co nejvíc informací a zjistím, nakolik vás můžu zahojit, než budu mít k dispozici kompletní sken vašeho těla. A hlavně si ověřím, jaké jednoduché potraviny a nápoje vám můžu dát.

Ráda bych svolala hlavní představitele města, abyste jim mohla říct, co se vám stalo, a abychom rozhodli, co s vámi uděláme.“

„Jak to myslíte, co se mnou uděláte? Pošlete mě zpátky domů!“ Jade zachvátil panický strach, ale sotva se začala hádat, uvědomila si, že jí Meja nerozumí. Rozzlobeně sklapla pusu.

„Je mi líto, to jsem nepochytila,“ vzdychla Meja a ve tváři se jí zračil soucit. „Musí to pro vás být frustrující, ale všechno bude mnohem snazší, až se nám překladače aktualizují.“ Zvedla se k odchodu. „Jste ochotná tady počkat, než svolám tu schůzku?“

Jade podrážděně zafuněla, ale přikývla.

Meja se usmála. „Dobrá, za pár minut vám přinesu něco k jídlu.“

Když Meja odešla, Jade nechala klesnout hlavu na opěradlo pohovky. Skutečnost, že se nedokáže domluvit, ji štvala víc, než čekala.

Meja neříkala nic o tom, že Jade odvezou domů. Poznala její druh a bylo jasné, že ví i to, kde se nachází Země, a přesto se nezmínila o tom, že tam Jade vrátí.

Doufám, že tihle mimozemšťani vědí, co dělají, protože si ode mě něco poslechnou, až mi budou rozumět.

6

Nejdivnější… schůze… všech dob.

Když se Meja vrátila zpátky, dala jí k jídlu jakousi béžovou pastu, při níž se Jade zastesklo po zeleném slizu, a přejela jí po těle přístrojem, který se podobal světelnému meči. Pak Jade odvedla stáčející se chodbou do téhle místnosti.

Cestou Jade sdělila, že našli program, který obsahuje řeči vyskytující se na Zemi. Oznámila jí, že si účastníci schůze právě aktualizují svoje překladače, takže by jim měly fungovat, než ona a Jade dojdou do zasedací místnosti.

Jak může místnost, která se nachází světelné roky daleko od Země a v budově připomínající hradní věž, vypadat úplně stejně jako jakákoli jiná nudná zasedačka, v níž se Jade kdy ocitla? Šla jí z toho namouduši hlava kolem.

Většinu místnosti zabíral dlouhý, hranatý stůl lemovaný po obou stranách černočernými židlemi. O něco větší židle stály na jeho koncích. Když Jade vešla, u stolu už sedělo a čekalo šest lidí.

Meja Jade pokynula, ať se posadí do čela stolu, a pak se sama usadila po její pravici.

Jade si prohlížela ostatní lidi v místnosti. Po levé straně stolu seděly dvě ženy. Obě byly hodně krásné a se zájmem ji sledovaly.

Ta, která seděla blíž, byla velmi bledá a hubená. Vlasy barvy zelené mořské pěny měla pečlivě zapletené, protkané zlatým vláknem a přehozené přes štíhlé rameno. Nejvíc na těch ženách poutaly pozornost jejich velké oči. Byly šikmější, než byla Jade zvyklá, a jejich rudé duhovky byly tak jasné, že skoro plály.

Druhá žena vypadala jinak, a přesto nebyla o nic méně půvabná. Vlasy měla ostříhané hodně nakrátko a zářivě blond. Opálená kůže se jí ve světle nazlátle třpytila a Jade si všimla, že po holých pažích se jí táhnou zlaté geometrické vzory.

Meja se k Jade naklonila a zašeptala: „To jsou Vaja a Trien. To ony vás našly, když jste bloudila v kopcích, a dovezly vás sem.“

„Děkuju vám!“ zakoktala Jade. Zhrozila se a zastyděla, když si uvědomila, že ji až doteď nenapadlo zeptat se na svoje zachránce.

Ženy nic neříkaly, jen se na ni srdečně usmály.

Meja se podívala na holografickou obrazovku kousek od zdi a pak se znovu naklonila k Jade. „Už je to lepší, ale ještě není aktualizace úplně hotová.“

Zatímco Jade čekala, prohlížela si ostatní v místnosti. Drobný, postarší muž vlevo od ní jí nadšeně zamával. Zdál se její přítomností nadmíru potěšený. Jade nevěděla, jak na to reagovat, a tak se nervózně pousmála a odvrátila zrak.

Po pravé straně stolu seděli za Mejou dva muži. Oba byli urostlí a velmi svalnatí. Mladší z těch dvou měl pískově hnědé vlasy s blonďatými pramínky. Když se na Jade usmál, vycenil rovné bílé zuby a ve tváři se mu udělal důlek.

Pokud Jade někdy napadalo, jestli by ji mohl mimozemšťan přitahovat, teď na to měla odpověď. Byl hezčí než jakýkoli muž, s kterým se osobně setkala. S takovým vzhledem by měl běhat polonahý po australské pláži, připravený surfovat.

Po pažích, krku a části obličeje se mu vinuly zlaté vzory a umně podtrhovaly jeho výrazné rysy.

Jade naskočila husí kůže. Odvrátila pozornost od surfaře a přistihla druhého muže, jak ji provrtává tmavýma očima. Předpokládala, že je taky potetovaný, ale měl na sobě halenu s dlouhým rukávem a husté hnědé vlasy mu sahaly po ramena, takže Jade viděla jen znak, který se stáčel po jeho krku.

Muž se na ni zamračil. Jeho zachmuřený výraz byl v ostrém kontrastu s úsměvem a dolíčky mladšího muže po jeho boku. Téměř se zdálo, že se na Jade zlobí, a tak ji napadlo, jestli s tím surfařem netvoří pár.

Honem se podívala jinam. Jen si ho nech!

Posledním člověkem v místnosti byla stařičká žena, která seděla přímo naproti Jade. Měla na sobě kabát s vysokým límečkem, jehož levandulově fialová barva ladila se světlým nachem jejích očí. Seděla zpříma, se zdviženou bradou a u ramen se jí vlnily bílé vlasy. Všechno na ní, od vznešeného držení těla po inteligentní pohled, Jade říkalo, že tomu tady velí.

Meja jí každopádně věnovala pozornost a čekala, až jí žena dá mírným pokývnutím hlavy znamení, že může začít.

„Předpokládám, že jsme s danou situací všichni obeznámeni.“ Na každého z nich se podívala a počkala, až přikývne na souhlas. Pak se obrátila k Jade. „Naše překladače by už měly být aktualizované. Mohla byste prosím něco říct, abychom měli jistotu?“

„Ehm… zdravím. Jmenuju se Jade,“ vypravila ze sebe Jade, protože ji nenapadlo nic lepšího.

Meja se usmála. „Zdravím vás, Jade. Rádi vás poznáváme.“

Ztichla a oči všech se upřely na Jade.

Ostatní mlčeli a pozorně poslouchali, dokud se nedostala k tomu, jak k ní v lese někdo přišel.