DOKTOROVA VDOVA

Daniel Hurst

THE DOCTOR’S WIDOW

Copyright © Daniel Hurst, 2023

First published in Great Britain in 2023 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

All rights reserved.

Translation © Drahomíra Michnová, 2025

ISBN 978-80-284-0643-1

Prolog

Policie si opravdu myslela, že mě dostala, když vyrazili dveře a vtrhli do mého domova.

Vtrhli tam novými dveřmi toho drahého domu, který jsem si právě koupila. Když jsem zaplatila realitní kanceláři a převzala klíče, neměla jsem nejmenší tušení, že se ta krásná nemovitost, kterou jsem si pořídila, bude brzy hemžit policisty.

Leč stalo se.

Desítky mužů a žen, všichni v černo-bílých uniformách, a všichni nedočkaví, až mi nasadí pouta a vyvedou mě ven k jednomu z čekajících vozidel, a moji noví sousedé budou stát a zírat na tu nechutnou scénu odehrávající se jim přímo před očima v jejich klidné ulici v bohaté předměstské čtvrti.

Takový tedy byl plán ze strany policie. Ale už nějakou dobu platí, že se plán policie vždy značně liší od plánu mého.

Ve chvíli, kdy těžké boty několika policistů zadusaly na mém novém plyšovém koberci, já už byla jinde, na míle daleko, v jiné části země, což bylo štěstí pro mě a smůla pro ně. Když rozrazili čerstvě nalakované dveře a prohledávali čerstvě vymalované místnosti, nebyla jsem nikde k nalezení, což znamenalo, že jejich nadřízení nebudou mít radost, až se dozvědí, že k žádnému zatčení nedošlo. Když důkladně prohledali celou nemovitost, kterou jsem si před dvěma týdny koupila a za niž jsem vysázela téměř milion liber, a hledali jakýkoli náznak nebo stopu, jež by jim napověděly, kde se majitelka právě nachází, už jsem se chystala udělat tu jedinou věc, kvůli které do mého domu přišli a k níž mě chtěli donutit.

Chystala jsem se jít do vězení.

Ale stejně jako všechno ostatní ve svém životě jsem to hodlala udělat za podmínek, které určím já, a ne někdo jiný.

Když policisté domovní prohlídku u mě dokončili a s prázdnýma rukama se vrátili do svých aut, moji sousedé se také pomalu vraceli do svých domovů a některým se možná ulevilo, že nedošlo k žádnému zatčení takhle blízko nich, ale někteří byli pravděpodobně trochu zklamaní, že se přímo na prahu svého domu nestali svědky nějakého ještě velkolepějšího představení.

Bylo mi líto, že jsem je zklamala? Přála jsem si, abych tam mohla být a poskytnout jim opravdu velké sousto k pomluvám?

Viděli jste, jak policie přišla zatknout tu naši novou sousedku Fern?

Co myslíte, že udělala?

Slyšel jsem, že zabila svého manžela a málem jí to prošlo. Myslíte, že je to pravda?

Slyšela jsem, že zabila víc než jednoho člověka.

Vážně? Mně nepřipadala jako vražedkyně.

No já nevím, nemůžete soudit jen podle zevnějšku.

To byly nejspíš jen některé rozhovory, které se odehrály za zavřenými dveřmi v mé ulici nedlouho poté, co všichni policisté kromě dvou zase odjeli na stanici. Dvojice, která zůstala, měla jednoduchý úkol: sedět ve svém vozidle a hlídat můj dům pro případ, že bych se snad přece jen vrátila. Pokud by se tak stalo, měli zavolat svým kolegům a ti by se přihnali znovu a zatkli mě.

Ale vrátím se? Nebo budu opět a jako vždy chytřejší než oni?

To se teprve uvidí. Dokážu spoustu věcí, ale přesně předvídat budoucnost mezi ně nepatří. Zatím vím jen to, co se stalo v minulosti.

Kdysi jsem byla manželkou Drewa Devlina, oblíbeného a uznávaného muže.

Byla jsem manželkou lékaře a měla jsem téměř všechno.

Pak mi někdo lhal a dalo by se říct, že se věci od toho momentu vymkly kontrole.

Všechno je teď hodně jinak, když tu Drew už není.

Všechno je teď hodně jinak, když jsem vdova po doktorovi.

ČÁST PRVNÍ

NEŽ PŘIJELA POLICIE

(1)

FERN

Moje čerstvě upravené nehty vypadají krásně, když mé ruce spočívají na koženém volantu mého zbrusu nového auta. Čekám, až se přede mnou rozsvítí zelená, vyhlédnu z okénka řidiče a vidím, jak několik chodců spěchá po rušné ulici, aby už co nejrychleji byli tam, kam mají namířeno, ačkoli jedna věc je jistá.

Nedostanou se tam tak rychle jako já.

Auta přede mnou se dají do pohybu, jemně se dotknu pedálu plynu, znovu se rozjíždím a lehce kloužu po silnici centrem Manchesteru v autě, ke kterému jsem dostala klíčky teprve před týdnem. Ale já se teď hrozně těším na sadu klíčů, kterou si jedu vyzvednout dnes, protože i kdyby mi novost mého dopravního prostředku za čas trochu zevšedněla, bude trvat mnohem déle, než se mi omrzí ten úžasný dům, do kterého se co nevidět nastěhuju.

Na čelní sklo na okamžik dopadnou sluneční paprsky odrážející se od nějaké výškové budovy v tomto městě, ale už jsem zase zpátky ve stínu další z nich a pokračuju v jízdě přecpanou oblastí, kde se tolik lidí kolem mě snaží dostat do práce. V takových chvílích nezapomínám být vděčná, že já do práce dojíždět nemusím, a vůbec, že v ní nemusím trávit většinu týdne, zodpovídat se nějakému šéfovi a trpělivě čekat, až mi na konci měsíce pošlou výplatní pásku. Vděčnost, kterou za tohle cítím, už mohla do dnešního dne snadno vyprchat, protože už je to hodně dlouho, co jsem byla zaměstnaná, ale nevyprchala a doufám, že se tak ani nikdy nestane.

Důvodem, proč jsem mohla přestat chodit do práce, je Drew Devlin. Ten pohledný doktor vstoupil do mého života zcela nečekaně, naprosto mě uchvátil a navlékl mi prsten; a poté, co si mě odvedl k oltáři, mi navrhl, abych dala v práci výpověď a odpočívala, protože vzhledem k jeho platu pro nás peníze nebyly problém. Měl pravdu a po celých prvních pár let našeho manželství jsem si velice užívala toho, že jsem manželkou doktora a všech výhod, které s tím souvisely. Večírky. Dovolené. Uctivé pohledy lidí, kamkoli jsme přišli a Drew se při řeči dostal k tomu, čím se živí. A já stála vedle něho, zavěšená do svého muže a usmívala jsem se, protože ze všech žen na světě jsem to byla právě já, kdo tohohle šarmantního doktora ulovil. Byla jsem šťastná, že jsem tou, kterou jsem – Fern Devlinovou –, manželkou, přítelkyní, nevinnou a počestnou členkou společnosti. Nikdy jsem se Drewa neprosila, aby mě podváděl s Alicí. Nikdy jsem po něm nechtěla, abychom se přestěhovali do Arberness, jak posléze navrhl, a chtěl to jen proto, že se tam o něco dřív přestěhovala ona. Rozhodně jsem nikdy nestála o všechny ty temné a destruktivní myšlenky na pomstu, které se u mě v důsledku toho všeho dostavily. Ale teď je Drew pryč, nechal mě tu samotnou po své předčasné smrti před čtyřmi měsíci.

Nicméně.

Jako vdově po doktorovi se mi daří ještě lépe než jako doktorově ženě.

Předním sklem už před sebou spatřím špičkovou realitní kancelář a pohledem pátrám po zalidněné ulici, kde můžu zaparkovat. Každý, kdo tady chce zanechat své vozidlo, musí za normálních okolností zaplatit poměrně vysoké parkovné, nebo riskovat hněv příliš horlivého kontrolora, ale já jako vždy znám způsob, jak zákon obejít. To proto, že jako klientka realitní kanceláře mám nárok na parkovací místo přímo před vchodem, místo vyhrazené pro platící zákazníky. A já rozhodně platím. Částka, která dnes odešla z mého bankovního účtu, by pokryla poplatky za parkování pro všechny v tomto městě na celý příští rok.

Vyskočím ze svého elegantního mercedesu a zamířím ke dveřím. V žakárových šatech barvy vlčích máků doplněných lodičkami na vysokém podpatku a značkovou kabelkou jsem i já elegantní – což vyvolá několik obdivných pohledů dvou žen, které míjím cestou ke dveřím. Stisknu tlačítko automatického zamykání auta, vhodím klíčenku do kabelky a vstoupím do realitní kanceláře s velkým očekáváním, že tady dostanu další klíče. Usměju se na půvabnou recepční, která mě – podle toho, jak mě vítá – už očekává.

„Tudy, paní Devlinová,“ vyzve mě ta mladá plavovláska a já ji následuju a trochu jí závidím hladkou pleť, protože je minimálně o deset let mladší než já, ačkoli jsem si jistá, že ona mi stejně tak závidí majetek, který tu mám oficiálně převzít do vlastnictví.

Mám pocit, že není jediná; když procházíme kolem několika stolů v open space, všichni ti zaměstnanci v oblecích, kteří u nich sedí, na okamžik zvednou oči od svých telefonů nebo notebooků, podívají se na mě a jsem si jistá, že si všichni myslí totéž.

Kéž bych místo toho, abych celé dny tyhle prestižní domy jen prodával, mohl v některém z nich sám bydlet.

I když jsem si jistá, že tito zaměstnanci jsou dobře odměňováni formou provizí za hvězdnou práci, kterou odvádějí při prodeji drahých nemovitostí, co jich po celém městě je, mne nejvíc zajímá člověk, který sedí ve své soukromé kanceláři v zadní části této agentury. Právě za ním dnes jdu, protože právě on získá všechny provize z výnosného prodeje mého budoucího domu. Jmenuje se Keegan, a když vzhlédne od stolu na svého nejnovějšího klienta právě vstupujícího do místnosti, objeví se na jeho ostře řezané tváři široký úsměv.

„Paní Devlinová. Jako vždy je mi potěšením. A přesně na čas, děkuji, že jste tak dochvilná!“

A už ke mně spěchá od mahagonového stolu, podává mi ruku, já mu ji stisknu, načež mi nabídne židli a zeptá se, jestli si dám i nějaké občerstvení. Poděkuju a odpovím, že už jsem splnila svou kofeinovou kvótu pro tento den, takže další kávu si nedám, protože bych špatně spala.

„Dobře, a co takhle šampaňské?“ navrhne, čímž mě překvapí, a aby dokázal, že nejde jen o vtip, otevře malou ledničku v rohu kanceláře a v ní vidím láhev připravenou pro takovou příležitost.

„Ne, děkuju. Řídím,“ vysvětlím a rozhodnu se nesvěřovat se mu s tím, že až budu mít klíče od svého nového domu a vejdu dovnitř, bouchnout láhev šampaňského je to první na mém seznamu úkolů. Také ho ušetřím ujištění, že si to šampaňské dám raději bez jeho společnosti.

„Dobrá, takže to pojďme vyřešit, ať vás dlouho nezdržujeme.“ Keegan se zase posadí a uhladí si černou kravatu, která mu splývá po sněhobílé košili. „Platba byla přijata a vše z naší strany je vyřízeno, což znamená, že zbývá udělat už jen pár věcí a můžete bydlet.“

Přisune ke mně přes stůl kus papíru a požádá mě, abych si rychle přečetla, co je na něm napsáno, než ho podepíšu. Dám se do čtení, on mezitím otevře zásuvku svého stolu a vyndá z ní ten stříbrný klíč a já se už nemůžu dočkat, až ho budu držet v ruce. Ale než ho dostanu, udělám, co po mně chce, tedy přečtu si dokument a dostanu potvrzení o tom, zač jsem právě zaplatila:

FairView Manor, Foxgreen Crescent, Hale, Manchester – £975,000

Rychle přelouskám právnický žargon pod názvem nemovitosti, kterou kupuju, vidím, že jde jen o to, abych potvrdila, že realitní kancelář provedla vše, co od ní bylo požadováno, aby mi při prodeji pomohla. Proto s radostí sáhnu po modrém plnicím peru na Keeganově stole a podepíšu se dole na tečkovanou linku. A pak už zbývá udělat jen jedinou věc.

„Tak prosím, paní Devlinová. Gratuluji a doufám, že se vám bude v novém domově líbit.“

Klíč je na dotek trochu chladný, když ho přijímám. Je skoro tak chladný, jako jsem se cítila ve svém nitru, když jsem dostala klíč od svého předchozího domu, který stál mnoho kilometrů severně odtud, v malebné vesnici Arberness, jižně od skotských hranic. Cítila jsem toho dne chlad, protože jsem věděla, že se stěhuju jen proto, abych vyhověla svému manželovi, a nemohla jsem se nakonec zbavit dojmu, že to přece jen bude špatný krok pro všechny zúčastněné. Nicméně jsem to udělala, pak se věci vyvinuly tak, jak se vyvinuly, a teď jsem tady. Vzdaluju se od doktora Drewa Devlina a cítím se mnohem lépe, pokud jde o tuto další kapitolu mého života.

„Děkuju vám za veškerou pomoc,“ říkám Keeganovi a usmívám se od ucha k uchu. „Určitě vás doporučím všem svým přátelům, kteří by se v budoucnu chtěli stěhovat.“

Keegan to ocení, také mi poděkuje a doprovodí mě ke dveřím kanceláře. Sebevědomě projdu rušným open space, vyjdu na ulici a jsem téměř připravena vyrazit na cestu. Ale zrovna když se hrabu v kabelce a hledám klíč od auta, zazvoní mi telefon, a pohledem na displej zjistím jméno volajícího.

Roger.

Je to další důvod k úsměvu v tento den, který se zatím jeví jako skvělý, a já s radostí o pár minut odložím cestu do svého nového domu, protože chci slyšet toho nejnovějšího muže v mém životě.

„Ahoj,“ řeknu vesele, když přijmu hovor.

„Dobré ráno, krásko. Jak se dneska máš? Šlo v realitce všechno hladce?“

Rogerův hlas a jeho slova mě naplňují potěšením. Nazývá mě kráskou. Volá, aby se zeptal, jak se mi daří. A pamatoval si, že jsem dnes měla schůzku v téhle realitní kanceláři. Jinými slovy, záleží mu na mně.

Můj předchozí partner udělal velkou chybu, že nebyl taky takový.

„Mám se skvěle. Právě jsem si vyzvedla ten klíč,“ odpovím a dívám se na malý lesklý předmět v ruce.

„To je fantastické! Gratulace je namístě! Co kdybych tě dnes večer pozval někam na skleničku, abychom to oslavili?“

Ten návrh se mi moc líbí, ale mám ještě lepší.

„Sklenička by neuškodila, ale nikam nepůjdeme. Chci si dnes večer užít svůj nový dům. Nechceš se ke mně přidat a pomoct mi užít si ho ještě víc?“

Roger nemůže nepochopit takovou sugestivní narážku a dychtivě mé pozvání přijímá se slovy, že dorazí do mého nového domu hned, jakmile skončí v práci, a že se už nemůže dočkat, až mě uvidí. Nepochybuju o tom, když ukončím hovor, protože jeho pracovní den sice může být sebevíc zajímavý, ale určitě nebude tak zajímavý jako to, až si spolu dáme šampaňské a pak se budeme věnovat dalším příjemným činnostem.

Vracím se do svého auta s ještě větší jiskrou v kroku, než když jsem od něj před pár minutami odcházela. Nastoupím a odjíždím z určeného parkovacího místa a na konci ulice ještě zamávám kontrolorovi, protože mě dnes nebude trestat žádnou pokutou. Pak projíždím městem a přemýšlím o tom, jak jsem se v minulosti vyhnula trestu za několik dalších věcí, a jsou to mnohem horší věci než nezaplatit za parkovací místo.

Je to zvláštní, protože staré přísloví říká, že zločin se nevyplácí.

Kdyby tak ten, kdo s ním přišel, znal pravdu.

Mně se určitě vyplatil, a důkazem je to, že mám zbrusu nový dům.

(2)

GREG

Jako obchodní zástupce vyřídím za den spoustu telefonátů. Ale ten poslední mi pořád zní v hlavě, když se pracně snažím vrátit se v myšlenkách zase k pracovním záležitostem. A to proto, že tenhle hovor nesouvisel s mou prací, nebo alespoň ne s prací, za kterou jsem placený. Šlo v něm o to, abych zdárně pokračoval v roli „Rogera“, což je falešné jméno, které jsem přijal z toho důvodu, že chci odhalit pravdu o Fern, bývalé ženě mého starého kamaráda Drewa.

Položím telefon na stůl a opřu se ve své laciné kancelářské židli. U stolu netrávím moc času, protože většinu týdne jezdím po celém severozápadním cípu Anglie za klienty, ale dnešek má být „dnem získávání potenciálních zákazníků“. To znamená, že bych měl vyřizovat obchodní hovory, domlouvat schůzky a dělat vše pro to, abych uzavřel pro svého zaměstnavatele nějaké obchody, protože za to dostávám provize, ne plat. Dnes to však nedělám. Přemýšlím o Fern a o tom, že se za pár hodin ode mě očekává, že s ní budu popíjet šampaňské a chválit její krásný nový dům.

Dům, který si podle mě pořídila za krvavé peníze.

Když jsem se ze zpráv dozvěděl o smrti Drewa, chlapíka, s nímž jsem hrával tenis a který se postupně stal mým blízkým přítelem, než se pak náhle odstěhoval z Manchesteru a začal nový život v Arberness, byl jsem z toho úplně v šoku. Věděl jsem hned od počátku, že on coby oblíbený lékař má široký a velmi početný okruh přátel a známých, kdežto já jsem v hledání přátel nikdy nevynikal. Proto jsem si velice vážil vztahu, který jsem s Drewem měl; každý týden jsem se těšil, že si spolu zahrajeme tenis, a rád jsem si s ním pak popovídal u piva v hospodě. O víkendech jsem ho nikdy neobtěžoval, protože jsem věděl, že je vzhledem ke svému postavení nejspíš na nějakém večírku s ostatními lékaři a lidmi, mezi něž bych asi těžko zapadl, ale to bylo naprosto v pořádku. Jeden nebo dva večery v týdnu, kdy jsme se sešli na kurtu, mi stačily; poskytlo mi to duševní odpočinek od mé práce, který jsem potřeboval, a zároveň fyzické cvičení, které by mi lékař jako Drew jistě předepsal, kdybych byl jedním z jeho pacientů. Netrápilo mě, že jsem k Drewovi tíhl víc než on ke mně; byl jsem rád, že vůbec figuruju na jeho oběžné dráze. Uměl to s lidmi, měl takové to charisma, jak se říká. Jsem si jistý, že jeho žena jím byla okouzlena stejně jako všichni ostatní, kteří měli možnost pobývat v jeho společnosti. Ne že bych se s ní někdy setkal. Poznal bych ji docela rád, ale netroufal jsem si to Drewovi navrhnout, a on mě nikdy na návštěvu k nim domů nepozval. Zdálo se, že mu stačí mít mě jako parťáka na tenis, a mně to nevadilo. Muži jsou jiní než ženy, že? Na rozdíl od nich se z nich nestávají rázem ti nejlepší přátelé a nesdílejí spolu intimní podrobnosti ze svého života tak často, jak jen to jde. Jsou spíš takoví nenucení, v pohodě, nechávají věcem volný průběh. Tak to prostě muži dělají a tak jsme to s Drewem spolu měli.

Ale chybí mi, a to nejen proto, že jsem od té doby, co se odstěhoval, na tenisový kurt ještě nevkročil a přibral jsem pár centimetrů v pase. Chybí mi nejen proto, že byl milý chlap, ale také proto, že byl stálou součástí mého života a já jako tak trochu nomád jsem neměl vždycky možnost mít spolehlivou podpůrnou síť přátel, o které se můžu opřít. Ale i když bylo strašné dozvědět se ze zpráv o jeho smrti, ještě víc mě rozhodilo, že jsem jedním z toho mála lidí, kteří jsou přesvědčeni, že za jeho smrtí bylo mnohem víc, než se na první pohled zdálo.

Podle oficiálního verdiktu justice Drewa zavraždila Alice, žena, se kterou měl mimomanželský vztah, a žena, kvůli níž se přestěhoval do Arberness, aby jí byl blíž. V té době o jejich poměru údajně nikdo nevěděl. Nevěděl o něm Alicin manžel Rory, a už vůbec ne Drewova manželka Fern. Podle toho, jak to podala obžaloba, se zřejmě stalo to, že Drew a Alice svůj vztah nakrátko obnovili, ale jen do chvíle, kdy se Alice rozhodla, že si už nechce hrát s ohněm a podvádět svého manžela. Proto tajně zosnovala plán, že Drewa zabije, a tím ho odstraní ze svého komplikovaného života. Poté, co bylo tělo vesnického lékaře nalezeno na místní pláži, bylo nalezeno i několik inkriminovaných důkazů, které Alici s tím zločinem spojovaly. Byla zatčena a poté, co ji porota shledala vinnou, odsouzena za vraždu. Teď je ve vězení, spravedlnosti bylo zdánlivě učiněno zadost a všichni můžou pokračovat ve svých životech.

Ale je to tak jednoduché?

Hluboce si povzdechnu a dál marním ještě víc svého času přemýšlením o Fern. Je to zvyk, z něhož se rychle stává posedlost.

Tento dusný pokoj v mém ošuntělém bytě má daleko ke stylovému vinnému baru, kde jsem se ten večer před třemi měsíci poprvé setkal s Fern Devlinovou. Momentálně je velmi nudné pondělí, ale tenkrát byl rušný páteční večer a já se připojil k desítkám hýřilů, kteří si v tom baru užívali začátek víkendu. Mým zájmem však bylo dát se do hovoru jen s jedním z nich, a když se mi podařilo upoutat pozornost Fern, která tam seděla sama a popíjela svůj drink, představil jsem se jí pod falešným jménem a zbytek je, jak se říká, historie. Od té doby spolu chodíme, ačkoli se Fern, možná docela mazaně, rozhodla, že budeme ten náš počínající „románek“ prozatím držet v tajnosti. Zdůvodnila mi to tím, že si dává pozor, aby někdo nemohl říct, že se ze ztráty Drewa příliš rychle oklepala. Ačkoli, jak mi také řekla, neexistují žádná pevně stanovená pravidla pro to, jak dlouho má vdova po manželovi truchlit. Některé se rozhodnou zůstat dlouhá léta samy, jiné si chtějí rychle najít náhradu, což jim má pomoct vyrovnat se se smutkem ze ztráty a s osamělostí, kterou můžou začít pociťovat. Fern zjevně zvolila druhou možnost a je šťastná, že může jít dál s novým mužem jen několik měsíců poté, co ten předchozí zemřel; prý má pocit, že se takhle nejlépe vyrovná se svým zármutkem. Ale stejně jako u mnoha jiných věcí, které u té ženy tuším, je v tom mnohem víc, než se na první pohled zdá. Opravdu po Drewovi truchlí, nebo je ve skutečnosti ráda, že je mrtvý? Věděla o jeho nevěře už před jeho vraždou, a ne až po ní? A není náhodou skutečným důvodem, proč o mně neřekla nikomu z rodiny ani přátel, spíš než to, že nechce nic uspěchat, strach, že by lidé mohli být trochu podezřívaví, kdyby nabyli dojmu, že ji manželova smrt zase tolik nezasáhla?

To jsou stále nejasnosti, ale jedno je jisté.

Drewova smrt jí v mnoha ohledech přišla vhod.

Jedním z největších kladů byla tučná životní pojistka, ke které Fern získala přístup, jakmile byly okolnosti kolem smrti jejího manžela vyřešeny u soudu. Nevím přesně, jakou částku dostala, ale vzhledem k tomu, že Drew měl velmi dobré zaměstnání a také se vyznal v záležitostech investic a pojištění, jsem si jistý, že je to částka značná.

Důkazem je to, co si jeho ovdovělá manželka v poslední době kupovala.

Nové auto. Nové oblečení. Nové kabelky. Nové nehty. Tohle vše ještě předtím, než si pořídila ten nový dům, ke kterému si právě dnes vyzvedla klíče. Jeho cena byla astronomická, a podle těch fotek, které jsem viděl na internetu, docela oprávněně. Navíc ta poloha: dům stojí v části města známé tím, že v ní bydlí mnoho fotbalistů a bývalých popových hvězd, takže není divu, že agentura, která byla pověřena jeho prodejem, přisoudila té nemovitosti tak závratnou cenu. Nyní je Fern její právoplatnou majitelkou, může užívat plodů Drewova prozíravého pojištění, zatímco on už je pod drnem.

Tohle všechno by bylo v pořádku, pokud by v jeho smrti neměla Fern prsty. Samozřejmě by měla oprávněný nárok na každou penci, kdyby byla skutečně tou věrnou a milující manželkou, za jakou ji všichni ostatní považují.

Ale je?

Přemýšlením nad touto otázkou jsem v průběhu posledních několika měsíců, kdy jsem se s ní sblížil, strávil spoustu času, ale k jasné odpovědi mám stále daleko. Mám však svá podezření, a to kvůli tomu, o čem se mi Drew jednou večer po našem pravidelném tenisovém zápase zmínil. Svěřil se mi, že ho Fern přistihla, jak si píše textovky s jinou ženou, a dodejme, že to byla konverzace zcela nevinná. Fern však úplně vybuchla a doslova svého manžela šokovala intenzitou svého hněvu. Myslím, že jsem asi jediný člověk, který o tom incidentu mezi nimi vůbec slyšel, protože pochybuju, že by se s tím Fern svěřila svým kamarádkám. To znamená, že jsem jediný, kdo ví, že Fern dokáže velice zuřivě žárlit a její vztek se snadno vymkne kontrole.

Domnívám se, že právě ten její výbušný temperament nějak souvisel s Drewovou smrtí, a proto jsem se pustil do pátrání po tom, co se v Arberness skutečně stalo. Zatím však musím zůstat trpělivý a hlavně udržet Fern v domnění, že jsem prostě jen okouzlující chlap, kterého potkala v pátek večer v baru a který jí poskytuje trochu rozptýlení, aby nemusela pořád myslet na to, jakou utrpěla ztrátu.

Nemůžu sice říct, že by mě nějak bavilo hrát postavu „Rogera“, a raději bych byl sám sebou, ale být sám sebou není ten nejlepší způsob, jak se k Fern přiblížit. Kdyby tenkrát věděla, že jsem starý známý jejího manžela, nedovolila by mi, abych se k ní dostal tak blízko, jak jsem se dostal. A už vůbec ne v případě, jestli opravdu něco skrývá ohledně jeho smrti, a já věřím, že skrývá. Ale jak to tak vypadá, zatím jsem ji oklamal, a takhle to hodlám udržet, dokud nezískám to, po čem jdu, což je aspoň jedna ze dvou věcí.

Tou první je důkaz jakéhokoli provinění z její strany.

Tou druhou, ještě lepší, je přiznání, které z ní vyloudím poté, co zcela propadne mému kouzlu a bude mi stoprocentně důvěřovat.

Dokud se tak nestane, budu dál hrát roli, ve které se stále zdokonaluju. Budu Fern denně volat a psát zprávy a zajímat se, jak se má. Budu jí říkat, jak je krásná a jak je to skvělé, když jsme spolu, abych se ujistil, že s radostí kývne na každou další schůzku. Dokonce si s ní připiju při radostných událostech, jako je ta, kterou dnes slaví. Už brzy cinknu skleničkou šampaňského o její, budeme popíjet vychlazené bublinky a rozplývat se nad tím, jak úžasný je její nový dům.

Udělám všechny tyhle věci a ještě mnohem víc, pokud to bude znamenat, že dosáhnu spravedlnosti pro svého zesnulého přítele. Nemůžu říct, že by mi dělalo radost být ve Fernině společnosti. Ne když ji podezřívám z ohavného zločinu.

Jistě, je zajímavá, hovorná a hezká, což jsou všechno vlastnosti, které Drewa bezpochyby přitahovaly, ale já mám neustále na paměti, že má v sobě víc, než se na první pohled zdá. Drew mě před tím varoval, a proto jsem přesvědčený, že Fern má prsty v tom, co se v Arberness opravdu stalo. Takže i proto se před ní musím mít na pozoru. Fern je mazaná, a i když já taky, hraju velice nebezpečnou hru. Neliší se příliš od té, kterou s ní hrál Drew. Měl před ní tajemství, stejně jako já, a ta nebezpečná hra se pro něj stala smrtící.

Čeká totéž i mě?

Musím tuhle otázku neustále vytěsňovat z hlavy, pokud se chci dozvědět pravdu.

Co se doopravdy stalo doktoru Drewovi Devlinovi?

Policie si myslí, že to ví, ale já mám za to, že je v tom něco víc.

Klíč k získání této odpovědi má jeho vdova.

(3)

FERN

Zaparkuju na prostorné příjezdové cestě, kam by se klidně vešla další dvě auta, kdyby bylo potřeba. Dům vypadá ještě velkolepěji, než když jsem ho viděla naposledy. A to jistě proto, že posledně jsem tu byla jen jako potenciální kupec.

Teď jsem majitelka.

Moje radost z nového auta mezitím trochu vyprchala a já si teď připadám jako nějaké dítě, které se o Vánocích dychtivě vrhá na novou, úžasnou hračku a tu starou, která byla předtím jeho nejoblíbenější, odsouvá na druhou kolej. Neztrácím čas a chvátám ke dveřím, zasunu klíč do zámku. Když jím otočím, opět si potvrdím, že tento dům je opravdu můj, protože dveře se snadno otevřou a já můžu vejít dovnitř.

Je to příjemný pocit, že jsem zase zpátky v kategorii majitelů nemovitosti, že mám konečně nové místo, které můžu nazývat svým domovem. Od té doby, co jsem se po Drewově smrti vrátila zase do Manchesteru, jsem bydlela v pronajatém bytě v centru, ale jak všichni nájemníci vědí, v bytě, který vlastní někdo jiný, nemáte tak úplně volnou ruku, co se týče zařizování a různých úprav. Celou tu dobu jsem toužila po tom mít zase bydlení, které bych mohla nazývat svým, a teď ho mám.

Stejně jako když jsem tu byla naposledy v doprovodu Keegana, mi jako první věc padne do oka široké schodiště, které se zvedá uprostřed vstupní haly. Vždycky jsem toužila po velkolepém schodišti, jako je tohle, takovém, které je víceméně samo o sobě středobodem domu. Už se těším, až v prosinci svátečně ozdobím zábradlí, a u vstupních dveří je určitě dost místa pro velký vánoční strom, který vyvolá obdiv všech, kdo mě v tom společenském období roku přijdou navštívit.

Místnost po mé pravici bude obývacím pokojem a ta po levici jídelnou. Ale mou nejoblíbenější místností je ta, do které se dostanu, když projdu kolem schodiště: kuchyň. Je to ten typ kuchyně, která by nevypadala nepatřičně ani v restauraci oceněné michelinskými hvězdami. Je prostorná, díky mramorovým pracovním plochám je tu spousta místa na přípravu pokrmů a velká varná deska mi umožní uvařit vše, co budu potřebovat. Je tu místo i pro dvoudveřovou ledničku, nemluvě o stojanu na víno, a dokonce uvažuju, že bych si jednu část kuchyně vyhradila k pečení moučníků a chleba, což je jeden z mých koníčků, na který už brzy budu mít dost času.

Dole všechno vypadá tak, jak má být, a tak jdu nahoru obhlédnout pokoje. Jsou prázdné a připravené na to, abych jim vtiskla vlastní pečeť. V ložnici je místo pro velkou manželskou postel a i do ostatních třech volných pokojů se vejde velká postel, i když mám v plánu využít jeden z nich k něčemu speciálnímu.

Třeba k malování. Opravdu budu mít hodně času na své koníčky. Pak je tu ještě koupelna, nádherné architektonické dílo se sprchovým koutem, a dokonce s umyvadly a zrcadly pro něj a pro ni. Možná tu budu žít v dohledné budoucnosti sama, ale přesto dokážu ocenit tenhle komfort.

Nesmíme zapomenout ani na další skvost tohohle nádherného domu. Vyjdu ven na zahradu za domem a kochám se pohledem na dokonalý trávník, který je ze všech stran obklopen svěže zelenými jehličnany. Poskytují půvabnou zástěnu mezi mnou a sousedy na všech stranách a jsem za to vděčná. Sice jsem osoba přátelská, ale nemám ráda zvědavce. Žádného ze svých nových sousedů jsem ještě neviděla, ale doufám, že se s nimi seznámím, protože podle toho, co jsem si o této čtvrti přečetla na internetu, tu bydlí řada celebrit, sportovních hvězd a úspěšných podnikatelů, takže případné společné večeře budou určitě velice zábavné.

Moje večeře pro hosty bude muset počkat, protože první věc, kterou tu musím udělat, je zařídit dům nábytkem, ale ještě předtím je třeba i trochu vymalovat. Mám v plánu nechat si v některých místnostech změnit barevné schéma a také budu potřebovat nové koberce. Teprve potom zavolám stěhováky, aby mi přivezli nábytek, který mám v současné době uložený ve skladu. Je to nábytek, který v poslední době zažil časté stěhování, vždyť v minulém roce jsem se stěhovala dvakrát.

Stěhování je vůbec velká akce a většina lidí se snaží nepouštět se do ní příliš často. Dávají si mezi přesuny z jednoho bydliště do druhého mnohaletý odstup, jednak proto, že je to velice nákladné, ale i kvůli stresu, který je se stěhováním spojený. Ale já jsem vždycky měla smysl pro drama, což by mohlo vysvětlovat, proč jsem se z Manchesteru s Drewem přestěhovala do Arberness a teď zase zpátky do města. To vše během jednoho roku.

Jsem si vědoma toho, že všechno mohlo být úplně, úplně jinak. Kdyby Drew nenavrhl, abychom se přestěhovali na sever, nebylo by vůbec potřeba opouštět náš tehdejší dům. A kdyby neudělal to, co pak v Arberness udělal, nemusela jsem se teď zpátky stěhovat sama a ronit všechny ty falešné slzy, které jsem během pohřbu vyplakala.

Přestěhovat se do vesnice Arberness bylo nutným zlem: musela jsem svého manžela vyzkoušet, jestli se změnil, když jsem zjistila, že mě ve městě už nějakou dobu podvádí. Ale on v té zkoušce selhal, a tak jsem tady a začínám znovu od začátku.

Jenže tentokrát není moje budoucnost v rukou nedůvěryhodného muže: teď mám vše pod kontrolou já. I když jsem přísně vzato v současné době zapletená s jiným mužem, je to jen příležitostná záležitost a nikdo jiný než já a Roger o tom neví. Teď to beru spíš jako zábavu, časem se z toho může vyvinout vážný vztah, ale zatím si Rogera držím od těla, obrazně řečeno. Nejen proto, že od smrti mého manžela uplynula teprve krátká doba, ale také se nechci opět ocitnout v situaci, kdy by mé štěstí v podstatě záviselo na někom jiném. I když je vždycky dobré mít společníka, jsem víc než schopná být spokojená sama a po mém téměř desetiletém manželství nemá smysl se v dohledné době vrhat do dalšího legálního svazku. Nicméně hlavní důvod, proč jsem docela ráda, že s Rogerem na nic nespěcháme a že si tu budu chvíli užívat života sama, je ten, že jsem si vědoma jedné velmi důležité věci.

Zdá se, že muži, nebo alespoň ti, kteří mají špatné úmysly, ve mně probouzejí to nejhorší.

Obvykle to bývá horší, když jdu spát; to mám větší problém zapomenout na to, co se stalo.