Copyright © Lukáš Houdek, 2025

All rights reserved.

Illustrations © Toy_Box, 2025

Graphic design © Filip Blažek / Designiq, 2025

ISBN 978-80-284-0696-7

Předmluva

Bylo parné léto. Bylo mi šest a za několik týdnů jsem měl konečně nastoupit do první třídy. Měl jsem na sobě trenýrky a tričko, když jsem venku opět potkal Boba. Bylo mu asi patnáct a my děti jsme ho měly rády. Na rozdíl od ostatních starších kluků a dospěláků si s námi chtěl hrát. Učil nás na hřišti novým věcem a naslouchal nám.

Ten den mi řekl, že mi chce něco ukázat. Byl jsem nadšený. Ten úžasný Bob si ze všech ostatních dětí vybral zrovna mě a teď mě někam vede, aby mi odhalil tajemství. Prošli jsme kolem kulturáku, minuli řadu garáží s oprýskanými různobarevnými vraty, až jsme dorazili k jedné z bytovek. Vchodové dveře byly otevřené, a tak jsem Boba po schodech dolů následoval do sklepa. Proplétali jsme se bludištěm dřevěných kójí, až jsme došli na betonový plácek. A tam mi to tajemství konečně ukázal. Stáhl si tepláky a před mýma očima se objevil jeho obří penis. Pobídl mě, abych si i já sundal trenýrky a ukázal mu ten svůj. Stejně jako ten jeho už byl tvrdý. Nevěděl jsem, co se děje. Byl jsem vyjevený. A tak mi Bob dával pokyny. Nejprve jsem měl jeho penis líbat já, potom dělal to samé on s tím mým.

Když jsem pak už sám cestou domů míjel vrata garáží, zavalila mě tíha. Neměl jsem ponětí, co se právě stalo. Tušil jsem však, že šlo o něco velmi špatného. Bylo to naše společné tajemství. Tajemství, které vážilo několik tun. A já nevěděl, co si s ním počít.

Mezi krajíci chleba

Dorazil jsem domů, mamka jako vždy pobíhala po kuchyni. Dostal jsem strach. Věděl jsem, že jí to musím říct. Abych ze sebe ty naložené tuny shodil. Po chvíli jsem se osmělil a svěřil se. Má dětská slova protínalo mlaskání pomazánky roztírané na krajíce chleba. A tak mamka, která právě připravovala večeři, nepochopila, co se jí vlastně snažím říct. Nebyl na to čas. Nakonec mávla rukou. Že se mi jen něco zdálo.

V průběhu dalších měsíců a let od té sklepní avantýry jsem Boba opakovaně venku potkával. Hrál si s jinými dětmi a některé z nich se mi měnily před očima. Poznal jsem, když další dítě spolu s Bobem zašlo do sklepa nebo na jiné místo vhodné k odhalení velkého společného tajemství. Bylo mi jich líto. Nedokázal jsem s tím však nic udělat. Mamka mi přece řekla, že se mi to jen zdálo. A tak přibyla další tuna navíc.

Narůstala ve mně olbřímí křivda, která se v průběhu dalších let s železnou pravidelností vynořovala. Abych ji mohl nic netušící mamce s každou další hádkou vmést do obličeje. Až do chvíle, kdy jsem už v dospělosti to téma jednoho sychravého večera znovu otevřel. A tak mohlo konečně začít naše společné uzdravování.

Ples zrůd

Celé své dospívání jsem žil s pocitem viny. Když jsem si pak začal uvědomovat, že se mi namísto holek líbí kluci, přisuzoval jsem to sklepnímu zážitku. Bob mě zřejmě nakazil a já teď nevím, jak se z toho vyléčit. Vzpomínka na jeho obří penis mě totiž vzrušovala. Jediným možným vysvětlením bylo, že jsem zrůda. I proto, že mi to vrstevníci při skupinovém nahánění nebo mlácení připomínali. A měli pravdu. Já zrůda přece byl. Byl jsem s Bobem ve sklepě, kde jsme dělali věci, které žádné hodné děti nedělají.

Když se pak o mnoho let později v kinech objevil film Danielův svět pojednávající o vnitřním světě jednoho z pedofilů, bylo to jako zjevení. Poprvé jsem dostával odpovědi na otázky, které mi celá léta běžely hlavou. Dozvěděl jsem se také to, že naprosté většiny deliktů vůči dětem se dopouštějí lidé, kteří pedofily nejsou. A tak jsem začal dohledávat další a další informace. Abych konečně mohl prolomit ticho. O těchhle věcech se totiž nemluví. Já o nich ale mluvit chtěl. Potřeboval jsem to. Nutně jsem potřeboval vědět, co se mi stalo. Co je Bob, který už navždy bude důležitou součástí mého života, zač? Jak přemýšlí? Co prožívá? A proč mi to udělal?

Když mě později už jako novináře oslovil jeden z pedofilů s prosbou, abych téma jejich života zpracoval formou článku nebo podcastu, přemýšlel jsem, jak se k tomu postavit. Najednou mi to ale celé začalo dávat smysl. Konečně totiž možná budu mít příležitost se s nějakým pedofilem potkat. A pochopit, co se mi stalo. Když jsem pak při prvním rozhovoru s jedním z nich seděl v autě a konfrontoval ho s tím, že to je i můj příběh, jako by ze mě konečně ta strašlivá tíha spadla.

Pevně střežené ticho

Pedofilie je téma, které je v naší společnosti nadále tabu. Domníváme se, že pokud o něm nebudeme mluvit, nebude existovat. Přesto tady pedofilie je. Vždycky bude. A je realitou možná více než sta tisíc Čechů. Těm v průběhu jejich dospívání dojde, že s nimi něco není v pořádku. A netuší, co s tím. Ticho, které je téměř hmatatelné – a pevně střežené –, jim nepomáhá najít v tom sebe sama. Naopak. Škodí nejen jim, ale nakonec i lidem, jako jsem já, potažmo celé společnosti. Jak totiž vyplývá z rozhovorů, které budete na dalších stranách číst, klíčem jsou právě informace a naděje, že i bez zakázané lásky k dětem lze žít naplněný život. V knize najdete také svědectví člověka, který hranu překročil a nesmazatelně zasáhl do života jednoho z dětí. Přiznává, že kdyby měl potřebné informace a pomoc včas, možná by k tomu nikdy nedošlo. A jeho slova potvrzují také další respondenti, kteří se hranice stále drží. Stalo by se to vůbec, kdyby měl v té době potřebné informace také Bob?

Rozhovory pro vás dost možná nebudou snadným čtením. Nejen proto, jak pro nás nezvyklé a nepříjemné myšlenky lidé žijící s pedofilní preferencí otevřeně říkají, ale i proto, že je v nich já jako autor podporuju. Snažím se dostat dál, pod obal, a slyšet bez floskulí a příkras o tom, co se v jejich nitru skutečně odehrává. Věřím totiž, že jedině tak budeme schopni jejich vnitřní svět pochopit a zamyslet se nad tím, jak dál. Máme totiž nakonec všichni stejný cíl – žít v bezpečném světě, kde se žádnému dalšímu dítěti nesmazatelně neublíží.

Kniha obsahuje celkem deset hlavních rozhovorů. Ten první je se sexuologem projektu Parafilik Filipem Šinknerem, v němž problematiku pedofilie vysvětluje ze svého odborného pohledu a nabízí možnosti řešení. Následuje devět anonymizovaných rozhovorů s různými lidmi s pedofilní preferencí, které jsem navštívil v průběhu tří let po celém Česku. A doplňují je anonymizované rozhovory s jejich okolím. Otevřenosti všech respondentů si velmi vážím. Vážím si i odvahy, kterou v sobě našli jejich blízcí, aby poskytli svědectví o jejich životě další perspektivu. Ukazují, že je možné pedofila přijmout a poskytnout mu to, co potřebuje nejvíc – porozumění a naději, že s ním společnost nadále počítá.

Velmi si současně vážím toho, že jednotlivé příběhy i obálku knihy ilustrovala česká umělkyně vystupující pod pseudonymem Toy_Box. Ona sama byla v dětství sexuálně zneužívána svým dědečkem a dodnes se potýká s hlubokým traumatem ovlivňujícím různé aspekty jejího života. Její zapojení do projektu vnímám jako potvrzení toho, že řada z nás, kterým zneužití v útlém věku do života zasáhlo, vítá každou snahu toto téma relevantně otevřít.

Přeji vám podnětné čtení.

Slovníček pojmů

V knize se setkáte s pojmy, názvy organizací nebo programů, které v celém tématu hrají důležitou úlohu. Pokusím se je zde proto krátce vysvětlit, aby vám nebránily v porozumění.

Teleiofilie – Erotická přitažlivost vůči dospělým osobám. Nejedná se o parafilii a rozděluje se na gynekofilii (erotická přitažlivost k dospělým ženám) a androfilii (erotická přitažlivost k dospělým mužům).

Parafilie – Sexuální preference, která je odlišná od běžných sexuálních preferencí. Dělí se na parafilie v objektu (pedofilie, zoofilie, fetišismus) a parafilie v aktivitě (exhibicionismus, sadismus, sexuální agresivita). Většina parafilií bude pravděpodobně vrozená a v průběhu života neměnná.

Nepiofilie/Infantofilie – Erotická přitažlivost vůči kojencům, batolatům, někdy se uvádí i vůči dětem do pěti let věku.

Pedofilie – Erotická přitažlivost vůči dětem v prepubertálním nebo raně pubertálním věku. Označujeme tak přitažlivost jedince k nezletilým osobám s nevyvinutými sekundárními pohlavními znaky, kterého tito nezletilí eroticky přitahují z významnější části a který se do nich dokáže zamilovat. Používá se též jako označení pro všechna erotická zaměření vůči nezletilým (nepiofilie, infantofilie, hebefilie, efebofilie). Média i laická veřejnost tento výraz často používají chybně jako synonymum pro sexuální zneužívání či jiné ubližování dětem se sexuálním podtextem. Pedofilie stejně tak jako ostatní parafilie ale neoznačuje činy nebo chování, ale pouze vnitřní nastavení daného člověka. Je-li někdo pedofil, neznamená to, že bude jakkoliv obtěžovat nebo zneužívat děti.

Hebefilie – Erotická přitažlivost vůči dívkám v pubertě obvykle ve věku 11–14 let s částečně vyvinutými či vyvíjejícími se sekundárními pohlavními znaky. Zejména starší pubertální dívky budou často přitahovat i většinově orientované teleiofily. Zatímco teleiofily bude na takových dívkách přitahovat hlavně to, že už jsou částečně dospělé, hebefilům se naopak líbí právě jejich částečná nezralost. Podle některých zahraničních definic je hebefilie erotická přitažlivost k nezletilým ve věku 11–14 let bez ohledu na pohlaví.

Efebofilie – Erotická přitažlivost vůči pubertálním chlapcům s částečně vyvinutými nebo vyvíjejícími se sekundárními pohlavními znaky. Podle některých zahraničních definic se jedná o přitažlivost vůči adolescentům ve věku 15–19 let bez ohledu na pohlaví.

ČEPEK – Československá pedofilní komunita je internetová, svépomocná a nekriminální komunita sdružující české a slovenské pedofilně orientované osoby. Tato komunita sdružuje pedofily za účelem jejich osvěty a sebepoznání, aby dopomohla prevenci sexuálního zneužívání dětí. Byla založena roku 2010 a funguje do současnosti. V roce 2020 se ČEPEK stal oficiálně registrovaným spolkem – tedy neziskovou organizací. www.pedofilie-info.cz

Projekt Parafilik – Projekt Národního ústavu duševního zdraví, který je zaměřen na systémové řešení tíživé situace sebeidentifikujících se parafiliků za aktivní spolupráce platformy vědců a klíčových stakeholderů v oblasti prevence kriminality a sexuologie. Cílem je iniciace vzniku platformy pro dostupnou včasnou terapeutickou a podpůrnou intervenci. Jedná se o v ČR zcela inovativní koncept, který posouvá zaměření preventivních opatření proti sexuálnímu násilí směrem na včasnou intervenci soustředěnou přímo na rizikové skupiny ve snaze zabránit budoucí trestné činnosti. www.parafilik.cz

Filip Šinkner

(psychosexuolog)

Je srpen 2021. Vystupuju z autobusu a po chvíli procházím malebným areálem bohnické psychiatrické léčebny. V jedné z budov sídlí tým projektu Parafilik, s nímž přišel Národní ústav duševního zdraví. Ten nabízí nové přístupy v péči o lidi s parafilními preferencemi – tedy i o pedofily.

Mám domluvenou schůzku s mladým psychosexuologem Filipem Šinknerem. Už mě vyhlíží mezi těžkými dřevěnými dveřmi a při podání ruky se nesměle představuje. Následuju ho žulou obloženými chodbami, až dorazíme do překvapivě rozlehlé místnosti s množstvím stolů a židlí. Právě zde se nachází centrum aktivit projektu.

O pedofilii se ve společnosti mluví často, nejsem si však jistý, jestli každý ví, co znamená.

Máte pravdu, že se ten pojem často užívá špatně. Pedofilie je lékařská diagnóza. Když se podíváme do Mezinárodní klasifikace nemocí, charakterizuje ji jako erotickou přitažlivost k dětem. U nás se používá ještě dělení na pedofilii – jíž myslíme erotickou, sexuální nebo citovou přitažlivost k dětem ještě před pubertálním věkem – a efebofilii a hebefilii, což je náklonnost k dětem v pubertálním věku. Hebefilie k dívkám a efebofilie k chlapcům.

Kdy člověk pozná, že to tak má?

Převládající vědecký konsenzus je na tom, že se člověk s parafilní preferencí narodí a během života ji nemůže změnit. Může s ní však pracovat. Kdy si to člověk začne uvědomovat, je individuální. Často to bývá ve chvíli, kdy se začíná zajímat o sexualitu, tedy v pubertě a adolescenci. Může si uvědomovat, že zatímco u jeho vrstevníků se při stárnutí zvyšuje preferovaný věk partnerů, jemu se nijak neposouvá. Líbí se mu pořád například děti v pubertě.

Co pro toho člověka takové poznání znamená?

V první řadě je s tím propojeno obrovské stigma vycházející z toho, že každá společnost chce chránit děti. Velmi často se bohužel i v médiích dává rovnítko mezi pedofilii a sexuální zneužívání. Ten člověk proto nejprve zažije velký stres a objeví se obranné mechanismy, které mu brání v tom, aby si svou preferenci uvědomil. Často je to pro něj totiž příliš složité. V médiích se mezitím objevují titulky jako „Pedofil znásilnil a zavraždil dítě“. Ač tím ten novinář velmi často nemusí určit správnou diagnózu daného člověka, vytváří tím mediální obraz. Ve chvíli, kdy si člověk uvědomuje tuto svou sexuální preferenci, má s tím ten obraz spojený. Začínají ho napadat myšlenky, že nechce nikomu ublížit, začne se toho sám bát. Má strach, jakým způsobem by se k němu chovali ostatní, kdyby to o něm věděli.

Jak moc těžký takový proces pro člověka je?

Na to se mi špatně odpovídá obecně. Záleží totiž na mnoha faktorech. Člověk může ty na začátku složitě rozdané karty ovlivnit spoustou věcí. Velmi mohou pomoct lidé, které má kolem sebe, nebo naplněný život. To je téma, které s našimi klienty zpracováváme. Jejich život nestojí jen na sexualitě. Je to velmi podstatná součást, jedna ze základních potřeb člověka, nicméně život nestojí jen na ní. Lidé nejsou definováni jen svou sexualitou. Přináší jim to obtíže, lidé ale zažívají velmi různé situace. Když to vztáhnu k pedofilii, bude velký rozdíl, jestli mluvíme o exkluzivních, nebo neexkluzivních pedofilech. Člověk může mít výlučnou sexuální preferenci, přitahují ho tedy jen děti, být to tak ale také vůbec nemusí. Někoho sexuálně přitahují děti, současně je ale schopný velmi dobře cítit sexuální a citovou přitažlivost ke stejně starému partnerovi nebo partnerce. Tohle spektrum lidí pak má různé mechanismy, jakým způsobem se s tou situací vypořádat.

Projdou všichni lidé s pedofilní preferencí coming outem aspoň vůči nejbližšímu okolí? Nebo to do smrti tají?

Nenapadají mě data, která bych k tomu mohl zmínit, řeknu proto svůj pocit. Z příběhů, se kterými jsem se zatím potkal, mám pocit, že je vysoce pravděpodobné, že někdo vnějším coming outem ani nikdy neprojde, tedy že to svému okolí neřekne. Současně jsou lidé, kteří během svého života neprojdou ani vnitřním coming outem. Stigma je tak silné, že si tu myšlenku nedokážou ani připustit.

Proč je to stigma tak silné?

Do velké míry to vychází z mediálních zkratek nebo lží, které se občas objeví. Velmi často se lékařská definice dává na roveň činnosti. Těch mýtů existuje víc, ale tenhle je nejpodstatnější. Pedofilie znamená, že vás přitahují děti. Nemusí to ale znamenat, že spácháte sexuálně motivovaný trestný čin směrem k dítěti. Čísla se poměrně liší podle různých metodik, které se používají u nás a v zahraničí. Když se tedy podíváme na sexuálně motivované trestné činy spáchané na dětech, zahraniční výzkumy uvádějí nejčastěji v souvislosti s pedofily číslo mezi dvaceti a padesáti procenty, z české klinické praxe se zdá, že jsou ta čísla ještě menší. Profesor Petr Weiss říká, že z deseti vyšetřovaných činů spáchá pedofil jen jeden.

Čím si vysvětlujete takový rozdíl mezi Českem a zahraničím?

Upřímně řečeno, nevím. S tou diagnózou se zachází různě a ne všude v zahraničí se s tím pracuje stejně jako u nás. V některých zemích zařadí do statistik sexuálně motivovaný trestný čin spáchaný na dítěti, aniž by získali diagnózu pachatele.

Několikrát jste zmínil parafilní preferenci. Co to znamená?

Parafilní preference je jiná menšinová netradiční sexuální preference. Definujeme ji dnes jako stálý a přetrvávající zájem trvající minimálně šest měsíců. Lidská sexualita je totiž pestrá a spousta lidí není exkluzivně zaměřena jen na jeden typ osob nebo činnost. Z teoretického hlediska rozdělujeme parafilní preference na dvě kategorie – v aktivitě a v objektu. Když se podíváme na objekt, bude to například fetišismus, kdy člověka můžou přitahovat různé materiály, předměty nebo část těla. Pro toho člověka budou například nejvzrušivější částí těla chodidla, zatímco pro většinu lidí to bývají prsa, genitálie, zadek a podobně. Když se podíváme na ty v aktivitě, jde o přitažlivost k nějakému nezvyklému chování. Mohou to být lidé, které místo sexuálního styku víc přitahuje například odhalování se na veřejnosti, tedy exhibicionismus.

Když si člověk pojem parafilie vyhledá třeba na Wikipedii, přečte si například o zoofilii a nekrofilii, které si pod tím pojmem představí asi v první řadě. Jak časté takové parafilie jsou?

Všeobecně se to velmi těžko určuje. Průzkumy, které probíhají, mají velmi často podobu anonymního dotazníku. I ve chvíli, kdy máte reprezentativní vzorek, můžete do jisté míry pochybovat, jestli se vám lidé ke všemu přiznají správně. Často se to zkoumá také na škále, tedy jestli mě to přitahuje úplně, nebo jen trochu. Zastoupení v populaci se pohybuje od nižších jednotek až k nižším desítkám procent v populaci. Nižší desítky procent se týkají například zájmu o voyeurismus, který je definovaný tak, že někoho baví sledovat ostatní v intimních situacích. U parafilií jako zoofilie jde jen o zlomky procent.

Ve spojitosti s pedofilií jste mluvil o mediální zkratce, kdy za sexuálními delikty vůči dětem stojí jen zlomek pedofilů. Jak to popisujete vy i pedofilové, s nimiž mluvím, působí to jako ujišťování, že se není čeho bát. Vedle toho stojí vyděšená veřejnost s dětmi. Jak si můžeme být jistí, že zrovna tenhle pedofil není nebezpečný? Je nějaká záruka, že ti lidé, pokud se s nimi pracuje, skutečně nic neprovedou?

Udělám paralelu k většinové společnosti. Jakou mám jistotu, že ve chvíli, kdy jsem heterosexuální teleiofil – líbí se mi tedy dospělé ženy –, neprovedu sexuálně motivovaný trestný čin? Stoprocentní jistotu vám asi žádná teorie ani terapeutický přístup nikdy nedá.

U teleiofilů jde možná o to, že nebudou tolik sexuálně frustrovaní, a tudíž nebudou mít tak často tendenci se něčeho dopustit i nechtěně.

Je důležité upozornit, že i neexkluzivní pedofil může mít sex například se svou manželkou a je to jedna z možností, kde může sexualitu realizovat a vybít. Jen ho ještě k tomu budou přitahovat děti. Jak ale říkáte, nabíhající frustrace může být velmi riziková. Právě proto se snažíme pracovat preventivně. Šíříme nabídku krizové intervence, terapie, podpůrných konzultací, které slouží právě k tomu. Aby člověk s parafilními preferencemi mohl zajít někam, kde ho někdo vyslechne a pomůže mu s tím. Témat, která se na terapiích řeší, je víc a tohle může být jedno z nich. „Jsem na tom takhle, vím, že svou sexualitu nikdy nemůžu realizovat, protože sexuální kontakt s dětmi je trestný.“ Když za námi někdo přijde s takovou zakázkou, je to super. Ten člověk si to uvědomuje, ví, že může být v rizikových situacích, kdy se hůř ovládá – například pod vlivem alkoholu nebo velkého stresu –, přijde a začne to řešit. Může si dopředu udělat ochranná opatření, kterými se může v krizové situaci řídit.

Když k vám pedofil přijde, s čím mu konkrétně pomůžete? Je možné sexuální touhy potlačit úplně?

Ve chvíli, kdy k nám člověk přijde, v první řadě nasloucháme. Už to je věc, která lidem chybí. Vzhledem ke stigmatu o tom nemůžou mluvit téměř nikde. Na základě rozhovoru s ním a vyplněných dotazníků zjišťujeme, jestli je u nás správně a jestli se jeho očekávání potkávají s tím, co mu terapie a konzultace mohou nabídnout. Jestli má skutečně potíže, které jsme kompetentní řešit. Pokud se domluvíme na dlouhodobé terapii, následují individuální nebo skupinová sezení. Lze dokonce přibrat lidi z klientova blízkého okolí. Může se totiž stát, že člověk u svého partnera přijde na parafilní preferenci a s tím vztahem to zamává. I na tohle je u nás prostor.

To jsou způsoby, jak s člověkem pracovat na jeho mentálním zdraví. Je ve hře i medikace?

Když se budeme bavit přímo o projektu Parafilik, na kterém pracuju, můžeme medikaci zprostředkovat. Nedáváme ji přímo my, a to z jednoduchého důvodu – projekt je plně anonymní. Klienti si sami vybírají, jaké a kolik osobních údajů nám poskytnou. Ve chvíli, kdy je klientovi potřeba napsat medikaci, musí dojít k jeho deanonymizaci a je možné ji zprostředkovat. Pokud má člověk životní situaci zajištěnou a bojuje výhradně s tím, že má velmi zvýšenou sexuální touhu, může právě na tohle medikace velmi dobře zabrat.

Co medikace udělá?

To je strašně složitá otázka.

Z mého pohledu zní jednoduše.

Může například snížit nebo potlačit sexuální touhu.

Nemá tedy po ní chuť na sex?

Buď nemá chuť na sex úplně, nebo se mu znatelně sníží. V situaci, kdy člověk masturboval šest hodin denně, bude po nasazení medikace hypoteticky nutná třeba jen jednou za týden.

Jak je možné sexuální touhu vybíjet? Existují morální i beztrestné možnosti?

Jednoduchým řešením je masturbace. Fantazie je něco, co lidem nikdo nemůže vzít. Nedovedu si představit systém, kde by byla trestná i myšlenka. Nejde tomu zabránit a z mého pohledu by to bylo špatně. V hlavě se nám velmi často objevují myšlenky na sexuální chování, které nikdy v životě nechceme udělat. Některé ženy například vzrušuje fantazie o znásilnění. To ale vůbec neznamená, že by něco takového chtěly zažít v reálném životě. Fantazie a masturbace poskytují člověku možnost legálního vybití se.

Přesto ti lidé mohou mít ve fantazii nějaké reálné děti. Nekoliduje to s etikou? Asi ne každému rodiči se líbí představa, že někdo masturbuje nad myšlenkou na jejich čtyřleté dítě. Přestože jde jen o fantazii.

Tomu naprosto rozumím. Ochrana dětí nejen před sexuálním násilím je naprosto zásadní. Regulace rizikových faktorů u lidí, které přitahují děti, je důležitou složkou takové ochrany. Nyní to máme tak, že myšlenka nekoliduje s žádným právem. Nicméně rozumím tomu, že ta představa může být velmi nepříjemná. I s fantazií se pracuje. Nejde říct, že všechny fantazie jsou dobré a preventivní a je v pohodě nechat je rozvíjet, jak se člověku chce. Ve chvíli, kdy by se člověku ve fantazii objevoval někdo konkrétní, a k tomu by si dělal plány na to, že to zrealizuje, jde o velkou varovnou vlajku. Právě proto se pak terapeuticky pracuje nejen s chováním, ale i s emocemi a prožíváním. To se týká i fantazií.

Jak vypadá správná fantazie?

Je to individuální. Pokud se budeme bavit o různých lidech a jejich strategiích sebezvládání, může být pro jednoho člověka konkrétní fantazie v pohodě, zatímco pro někoho jiného je riziková. Ty strategie jsou různé. Někdo si v takové rizikové situaci může jít zaběhat, někdo jiný může zavolat sestře a o myšlenky se s ní podělit.

Dětská pornografie je nelegální, v zahraničí však existují například animovaná videa. Jak je to s nimi v Česku?

V České republice jsou nyní nelegální všechny formy toho, čemu říkáte dětská pornografie. Z vědeckého hlediska se používá termín child sexual abuse material, tedy cokoli, co tematizuje zneužívání dětí. I když budeme mluvit o animované pornografii nebo erotických povídkách, které přímo žádnému dítěti nemusí ubližovat, v rámci českého právního řádu legální nejsou.

Existuje také spousta materiálů na sociálních sítích, kde rodiče zveřejňují nahé fotky svých dětí z dovolených. Jak je to v případě, že by se pedofil ukájel nad takovou volně dostupnou fotografií? Je očividně legální ji zveřejnit, je však legální nad ní masturbovat?

To je otázka na právníka nebo policistu, v jakém kontextu by se taková fotografie dala považovat za pornografii. Jde však spíš o etickou otázku. Z pohledu zákona by totiž byl vinný rodič, který pořídí fotku svého nahého dítěte ve vaně. Když se současně dva sedmnáctiletí lidé, kteří spolu chodí, navzájem hecnou, aby si poslali své nahé fotky, oba se podle zákona dopouštějí zneužití dítěte za účelem výroby pornografie, výroby dětské pornografie, šíření dětské pornografie a držení dětské pornografie.

Pohlavní styk je legální od patnácti let. Rozumím tomu správně, že sex mít v sedmnácti můžete, ale vyfotit se u toho možné není?

Je to tak.

Řešíte to s klienty?

Klienty o tom edukujeme. Řešíme s nimi témata na základě toho, co přináší nebo jak ubližují jim. Případně jak to zvyšuje riziko. Němečtí odborníci, s nimiž spolupracujeme, mají krásný pojem dissexuální chování. To je chování, které samo o sobě není nelegální nebo závadné, ale ve chvíli, kdy se dělá v sexuálním kontextu, může být pro toho člověka rizikové. Může ho totiž vyslat na nebezpečnou cestu. Ve chvíli, kdy teleiofil uvidí nahé dítě skotačící v bazénu, bude to pro něj zřejmě běžný zážitek. Ve chvíli, kdy ho uvidí člověk s pedofilní preferencí, může se stát, že se do těch situací bude cíleně vracet a třeba ty představy pak využívat k masturbaci. Otázkou je, kam ho to zavede. Použít někoho v masturbačních fantaziích je eticky diskutabilní, ale legální, nicméně pokud by se ten člověk pak chtěl toho dítěte reálně dotknout, je to jasný trestný čin.

O čem všem projekt Parafilik je?

Kontaktní terapie jsme začali nabízet minulý rok. Před tím jsme poskytovali jen online poradenství. S každým klientem se pracuje na tom, co k nám přijde řešit. Vzhledem k tomu, že je pomoc dobrovolná, anonymní a bezplatná, snažíme se o co největší nízkoprahovost. Pro někoho je otázkou už samotný coming out – jak vnitřní, tak vnější. Jak si to přiznat sám sobě, jak to říct rodičům, partnerce nebo kamarádům. Pro někoho může tou zakázkou být, jak zvládat rizikové situace. Ví, že ho přitahují děti, a ví, že v některých situacích by ho jeho chování mohlo dovést k trestnému činu. Jeho zakázkou tak může být, jakým způsobem krizové situace zvládat. Spousta lidí se v tom tématu chce jen zorientovat. Protože informace chybí, chtějí se ujistit, co legální je, a co už není.

V online diskusích veřejnost často navrhuje různá řešení. Jedno z nich je kastrace. Nemůže to být cestou v zájmu celé společnosti, nebo i pro samotné pedofily? Měli by jistotu, že se ničeho nedopustí.

Existují lidé, kteří o kastraci mohou požádat. Česká republika je jednou ze zemí, které to v legislativě stále mají. Další variantou je chemická kastrace, kdy se sexuální pud pomocí léků utlumí tak moc, že se vypne. Jako plošné řešení mi to přijde extrémně nešťastné a nebezpečné. Jednak proto, že právní řád postihuje člověka za činy. Ve chvíli, kdy bychom začali lidi postihovat za myšlenky, měli bychom být možná zavřeni všichni. Objevují se argumenty, že lidé s parafiliemi mají zvýšenou pravděpodobnost, že něco spáchají. Kdybychom tento argument vzali doslova, měli by preventivně zavřít všechny muže. Protože většinu loupeží, napadení nebo znásilnění páchají právě oni. Nemůžeme někoho trestat za to, že patří ke skupině, která je podle statistik rizikovější. Navíc ani vypnutí sexuálního pudu neznamená jistotu, že člověk nespáchá trestný čin, týkající se sexuality.

Můžeme se ale divit tomu, že se společnost té skupiny bojí?

Rozhodně se divit nemůžeme. Můžeme ale poskytovat relevantní informace. Strach totiž často vzniká z neznáma. Funguje to oběma směry. Strach a agrese stigmatizaci posilují. Když bude stigmatizace velká, snižuje se tím pravděpodobnost, že člověk včas vyhledá odbornou pomoc. Cílem našeho projektu je snižovat sexuální násilí a působit preventivně.

Jak vypadají skupinové terapie?

Sedíme na židlích v kruhu. Buď se dělají různé terapeutické techniky, nebo se bavíme na nějaké téma, které klienti přinesou. Skupinová terapie má v české sexuologii velkou tradici. Skupina má obrovskou sílu v tom, že se v ní mohou vyskytnout lidé, kteří už nějaký problém vyřešili a mohou být ostatním inspirací. Člověk vedle toho vidí, že není sám, kdo podobné problémy řeší, a že jdou zvládnout. Pokud víte, že ostatní inspirujete, pomůže to i vám samotným. Jestliže totiž máte nějakou parafilní preferenci, je s tím často spojené snížené sebevědomí, prožívání úzkostí či depresí.

Co na nich řešíte?

Ten program je komplexní, vycházíme ze spolupráce se zahraničními kolegy na základě toho, co se jim osvědčilo. Využíváme kognitivně behaviorální techniky. Můžeme se podívat na situaci, kdy je člověk sám doma a měl by třeba tendenci vyhledávat nelegální materiály na počítači. Zjišťujeme, co ho k tomu vedlo nebo co se stalo předtím během dne. Pro někoho totiž může být spouštěčem špatný den v práci, kdy je pro člověka tohle nástroj, jak se uvolnit. Když už ale vím, že je mým spouštěčem špatný den v práci, můžu přemýšlet nad tím, jestli jsem v práci spokojený a jak si to případně zařídit jinak. Když je pro mě důležitý pocit uvolnění nebo odměny, dívám se na různé možnosti. Každou rizikovou situaci totiž můžeme brát jako řetěz na sebe navazujících událostí. V každém momentu má člověk možnosti, jak z té situace vystoupit. Někdy to jde snáz, někdy hůř. Je velmi důležité tu situaci analyzovat, pochopit, a přijít na to, jakými způsoby si může člověk pomoci. Velmi účinné může být nezůstat na to sám. Někdo má blízké, kteří to o něm vědí, a může s nimi v té situaci pracovat. Někdo může zavolat na krizovou linku, jako je například Linka SexHelp.

K propagaci svého projektu jste natočili videospot, který byl jednu dobu hodně viditelný na sociálních sítích. Jaké jsou reakce veřejnosti?

Bylo pro nás důležité povědomí o existenci projektu dostat k široké veřejnosti. Zdaleka ne všichni lidé s parafilními preferencemi, kterým není dobře, vědí o téhle nabídce pomoci. Reakce jsou smíšené. Dosud totiž v Česku byla dobře podchycená práce s lidmi, kteří něco spáchali, prevence ale moc ne. Takže se na sociálních sítích objevily jak reakce velmi pochvalné, tak negativní. Například že by se ti lidé měli kastrovat nebo zabíjet. Spousta nenávistných komentářů vzniká z neinformovanosti. Lidé často používají argument šikmé plochy – kam až tohle dojde. Motto projektu Parafilik je: „Nemůžete za své pocity, ale za své činy.“ Mnozí z nás mají v sobě velký varovný vykřičník, aby nikdo neublížil dětem. Je velmi dobře, že takový vykřičník máme. Je dobře, že nechceme, aby někdo dětem ubližoval, a chceme, aby sexuální násilí obecně bylo minimalizované. To je ale věc, ke které chceme tímto projektem přispět taky. S lidmi, kteří se v diskusích projevují agresivně, máme vlastně často společný cíl.

Naposledy jsme se potkali asi před třemi lety v Bohnicích. Dnes sedíme v Sexuologickém ústavu. Proč ta změna?