G. F. Unger 

Bez milosti 

Z německého originálu přeložila Libuše Sedláčková 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2210-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-2211-6 (mobi) 

Směrem od budovy se blížili dva muži se šestispřežím. Byl tedy očekáván poštovní dostavník. Jeden z těchto mužů přišel ke korytu napajedla, kde právě stál Jesse Brennan. Příchozí byl nevelký muž s pokleslými rameny. Jesse Brennan se však nedal oklamat. Znal tento druh lidí velmi dobře. „Nemáte nic proti tomu, že zde napájím svého koně?“ zeptal se mírně Jesse Brennan, který dávno zjistil, že byl ostře sledován a že první rychlý pohled nevelkého muže spočinul na vypálené značce jeho koně. Staniční agent zavrtěl hlavou. „Voda je zdarma,“ řekl pomalu a stále kradmo Jesse sledoval. „Chcete do Silver City?“

„Možná,“ zabručel Jesse Brennan.

„Jsou pouze dvě přístupové cesty do Silver Valley, cizinče,“ opětoval potichu staniční agent. „Jsou zároveň také východem. Je vám to známo, cizinče?“

„Slyšel jsem o tom,“ přikývl Jesse Brennan. „Do Silver Valley i z něho vedou pouze dvě cesty. Chtěl bych se dostat nejprve dovnitř. Máte něco proti tomu?“

Jeho úsečný dotaz působil jako výzva a tvrdě vyhlížející staniční agent měl rázem zúžené oči. Přesto zcela klidně odpověděl: „Co bych měl proti tomu namítat?“ V Silver Valley žilo více než pět tisíc lidí a město Silver City se také proto nadouvalo jako zhoubný vřed. Nezáleželo na tom, zda tam bude o jednoho muže více nebo méně.

Žertovně si pohrával se svými prsty. Nato od Brennana odstoupil a vyhlížel poštovní dostavník, který přijížděl po stejné cestě, po které přijel také Jesse Brennan.

Všechny poštovní dostavníky jezdily zde v horách se šestispřežími a kvůli lupičům s ozbrojeným průvodcem.

Na dostavníku ležela nehybná postava muže v místech, kde se ukládají kufry, brašny a jiná zavazadla.

Dostavník zastavil a kočí z kozlíku hořkým hlasem řekl: „To byl Jim Parker. Chtěl vystřelit ze své pušky, když nás zastavili bandité, aby nás obrali o výplatu mezd pro osazenstvo dolu Aurora. Bandité měli v záloze záludného střelce, který vystřelil rychleji než Jim Parker. A přitom jsem mu předem řekl, že nemá smysl zkoušet štěstí proti takovéto silné bandě. Nechtěl tomu uvěřit. Je mrtvý. Lady, sedící v kočáře, řekla banditům své mínění poté, co se mezd zmocnili. Nemyslím však, že se styděli nebo že by se chtěli vzdát své činnosti. Co se mě týče, mám toho tak právě dost. Je to už druhý průvodce, kterého mi z dostavníku sestřelili. Nechci už s tím mít nic společného. Dělej, připrav mi nové spřežení! Chci dojet s tímto dostavníkem a s mrtvým Jimem Parkerem do Silver City.“

Odmlčel se s neodvolatelností a s hořkostí muže, který se jednou provždy rozhodl.

Mezitím vystoupilo z dostavníku několik cestujících, aby se protáhli. Všichni byli vyděšení a rozrušení. Nacházela se mezi nimi i dívka nebo mladá žena, velmi příjemná, radost na ni pohledět. Byla hezká, měla modré oči, černé vlasy a několik pih na malém nosíku.

„Cožpak není v této zemi žádný šerif?“ obrátila se na staničního agenta. „Ten nemůže být všude, madam,“ odpověděl staniční agent a odvrátil se, aby mohl pomoci svému synovi při výměně spřežení. Cestující zatím pili z dřevěných naběraček a vzrušeně diskutovali o uloupené výplatě mezd a o vraždě. Byli mezi nimi obchodní cestující, jeden hráč, dva důlní dělníci – a mladá dáma. Ano, nešlo o obyčejnou dívku. Její oblečení svědčilo o tom, že nakupuje jenom v prvotřídních módních salonech na východě. Její chování a pohyby byly velmi harmonické a distingované. Její výslovnost prozrazovala novoanglický původ i pečlivé školní vzdělání. Takovéto mladé ženy cestovaly obvykle pouze v doprovodu společnic, guvernantek nebo podobných osob, zabezpečujících jejich ochranu.

Dívka byla však sama a vzrušeně se zúčastňovala rozpravy přítomných mužů, neupejpala se a jenom občas vzhlédla plaše směrem ke střeše kočáru, kde bylo možno spatřit mrtvého a jeho holínky.

Jesse Brennan stál za svým koněm na druhé straně koryta napajedla, pokuřoval, sledoval děj a působil velmi zdrženlivě. Občas na něho některý z cestujících pohlédl, jako by si s ním chtěl promluvit nebo se na něco zeptat, avšak potom se tohoto úmyslu vzdal. Jesse Brennan měl chladně působící šedé oči a hubený, klidný a zamlklý obličej, ve kterém by mohlo být skryto tolik, co v tmavých hlubinách tichého jezera, jehož hladina nic neprozradí – vůbec nic. Působil dojmem muže, který žije v sedle a stále jenom jezdí na koni. Nebylo by však správné považovat jej za kovboje nebo za rančera. Bylo mu kolem třiceti let, měl několik tmavých výrazných čar v obličeji a slabě kudrnaté vlasy kaštanově hnědé barvy. Měřil asi metr osmdesát a při vší hubenosti mohl vážit právě tolik liber, kolik měřil na výšku v centimetrech.

Revolver po jeho levém boku působil na první pohled docela normálně a vůbec ne nápadně. Nenosil jej vyzývavě působícím způsobem jako mnohý z revolverových hrdinů v této zemi. Avšak přesto by znalec místních poměrů rozpoznal, že zbraň je uložená ve speciálním pouzdře, které mistrně zhotovil odborník přesně podle nositelových rozměrů. Tmavá, nezdobená a na první pohled normálně vyhlížející zbraň byla očividně výborně ošetřovaná a její pažba působila o poznání větší. Pravděpodobně byla i ona zhotovená přesně podle rozměrů ruky Jesse Brennana. Nyní zahodil na zem zbytek cigarety a pečlivě jej zašlápl. Dostavník už měl nový zápřah a cestující opět nastupovali. Stále mezi sebou diskutovali a staniční agent byl nucen vyslechnout množství nepřívětivě znějících slov – například o tom, že dostavník doprovázel pro ochranu pouze jeden doprovodný strážce a že bandité měli proto snadné pořízení. Staniční agent však neodpovídal.

On i jeho pomocník, zřejmě jeho syn, se beze slova dívali za odjíždějícím dostavníkem. Pak se obrátili na Jesse Brennana.

„Nuže, cizinče,“ pronesl pomalu staniční agent, „přijel jste krátce před dostavníkem po stejné cestě. Nezpozoroval jste snad něco, co by se týkalo těch banditů? Nejste snad tím mužem, kterého k nám chtěl vyslat hlavní úřad poštovní společnosti?“ ptal se ostře a téměř žádostivě.

Jeho syn stál poněkud stranou, a tak je Brennan nemohl pozorovat současně. Mladý hoch byl rovněž nebezpečný. Bylo mu málo přes dvacet let, byl o něco vyšší než jeho otec a působil poněkud indiánsky.

Jesse Brennan nasedl a pootočil koně, aby mohl oba muže opět bezpečně pozorovat. Přesto však měl jakousi předtuchu hrozícího nebezpečí, které vycházelo z obou mužů jako studený dech. Neodpověděl na dotazy a beze slova odjel.

Mladý hoch byl ozbrojený revolverem. Vytáhl ho z pouzdra a zamířil na Jesse Brennana.

Avšak vzdálenost byla již větší než třicet kroků, protože se hubený hnědák s jezdcem rychle vzdálil.

„Nech to být, Kirby,“ řekl staniční agent mladému hochovi. „Na žádné dotazy odpovídat nechce, je to ale pistolník. Já se v tomto druhu lidí vyznám. Podáme o něm informaci do Silver City.“

Obrátil se směrem ke staniční budově. „Hej, Jube, vyjdi ven! Musíš zajet do Silver City!“

Z budovy vyšel světlovlasý, hezký, asi osmnáctiletý hoch, který nosil v křížovém opasku nápadně vyzývavě dva revolvery. Pohyboval se přitom ješitně a pyšně jako páv. Oči v jeho hezkém obličeji však působily studeně a strnule. A rýhy kolem koutků úst svědčily o cynismu a bezohlednosti.

„Nemusíš mi, otče, ani říkat, že mám jet do Silver City,“ řekl vzpurně.

„My si už zjistíme, jaký poutník to sem, do Silver City, přijel.“

Po těchto slovech pyšně vykročil ke stáji. Vybral a osedlal si divoce strakatého pinta.

Jeho otec a bratr hleděli za ním. Nato řekl Kirby Massay svému otci Borisovi: „Stoupla mu do hlavy obratnost v zacházení s revolverem a cítí se mimořádně silný v kramřecích. Brzy ho už nezvládneš, otče. Vytrhne se ti, bude si o sobě myslet, že je ještě slavnější, a ve své ješitné hlouposti se určitě dopustí mnoha chyb. Myslím, že bychom mu měli ty kanony odejmout a ztlouct ho, aby si o sobě nemyslel, že je druhým Wild Billem Hickokem.“

„Jenom nech být, Kirby,“ zabručel Boris Massay. „Budu vždycky schopný Jubea vést a řídit. Je se svými revolvery ještě rychlejší a lepší, než si sám dovede představit. Mohl by se klidně utkat s největšími bojovníky v revolverovém souboji. My tři z rodu Massayových se doplňujeme velmi dobře. Já mám dobrou hlavu, ty zase máš sílu obra, Kirby. A Jube se nemusí bát žádného revolverového hrdiny. Jistě to ještě dotáhneme velice daleko. Dost dlouho jsem musel čekat, než moji synové konečně dorostli.“

*** 

Jesse Brennan nepřijel do Silver City jen tak.

Jeden z ozbrojených průvodců poštovního dostavníku, kterého banditi zastřelili, byl totiž jeho mladší bratr Dave. Brennanovo skutečné jméno bylo také jiné. Poznají ho snad?

Jesse Brennan kráčel po hlavní třídě s rancem přehozeným přes rameno, docela jako nově příchozí cizinec hledající ubytování.

Zastavil před několika hotely, které se mu však zřejmě nezamlouvaly. Nato přišel před budovu největšího městského hotelu. Hned vedle hotelu byla poštovní agentura. Před hotelem také zastavovaly poštovní dostavníky.

„Veroničin hotel“ bylo možno přečíst na štítu připevněném na dvou řetězech pod dvěma lehce se kolébajícími lucernami.

Jesse Brennan vešel dovnitř. Za pultem recepce stál obrovský černoch, jehož vlasy však už dočista zbělely.

„Je pokoj číslo šest ještě volný?“ zeptá se s klidem Jesse Brennan. Černoch měl velmi inteligentní obličej a moudré, klidné oči. Zkoumavě si Brennana prohlížel.

„Ano, pane,“ odpověděl, „můžete jej dostat. Přinesu vám ihned nahoru vodu.“

Šlo o velice skromně zařízený pokoj – úměrně ceně, avšak se zdánlivě dobrou postelí. Jediné okno směřovalo do hlavní ulice se zastávkou u poštovní agentury. Na protější straně se nacházel velký obchod, vedle něho pak městský úřad.

Jesse Brennan kráčel ke dveřím, aby je zavřel. Směrem od schodiště přicházela po chodbě mladá žena a vysoký, štíhlý muž. Brennan ženu okamžitě poznal. Bylo to ono mladé děvče z poštovního dostavníku, které bylo vraždou ozbrojeného průvodce tolik vzrušeno.

I nyní působila velmi rozrušeným dojmem, v obličeji měla rudé skvrny a ani si ho nevšimla. Průvodce mladé ženy si však Brennana upřeně prohlédl.

Brennan v něm poznal pistolníka a pověstného karbaníka a odvrátil se. Zavřel za sebou dveře a slyšel, jak se dívka s mužem zastavují přede dveřmi vedlejšího pokoje. Otevřely dveře.

Jesse Brennan přemítal: Proč ta dívka podnikla tak dalekou cestu, aby takového chlapa navštívila? Ach, můj ty Bože…

Začal se svlékat a uvolňovat horní část těla. Byl štíhlý a měl dlouhé, šlachovité svaly. Byl minimálně tak houževnatý a rychlý jako pouštní Apač. Nebyl na něm gram nadbytečného masa. Měl však silné a pevné kosti.

Zkrátka byl to chlap s výtečnou fyzickou kondicí.

Vtom někdo zaklepal na dveře. Vešel černoch se dvěma kbelíky čerstvé vody.

„Máte ještě nějaké další přání, pane?“ zeptal se vážným hlasem. Brennan ukázal na zeď vedlejšího pokoje. „Slečna přijela poštovním dostavníkem,“ řekl, „jak se jmenuje?“

„Slečna Anne Brittenová – tak se zapsala do naší knihy pro hosty, pane.“

„A kdo byl ten muž, který ji právě doprovodil před její pokoj?“

„George Padden.“

„Čím je?“

„Hráčem, pane. Dorazil sem před pěti měsíci. Během té doby zvládl více než tucet revolverových soubojů, usmrtil při tom tři muže a další poranil. Vlastní také už nějakou dobu Silver Star saloon. Vyhrál jej u hracího stolu. V tomto městě došlo také k mocenským bojům. Nyní vede George Padden stranu majitelů saloonů, hráčů a všech lidí, žijících z provozování zábav a her. Zorganizoval je. Obsadili také místo městského marshala. Šerifa zde nemáme.“

„Děkuju,“ odpověděl Brennan.

„Jmenuju se Josuah,“ řekl na to bělovlasý, obrovský černoch a odešel z pokoje.

Jesse se prohlížel v zrcadle. Byl zaprášený, neoholený a najednou pocítil únavu po několika dnech v sedle. A také hlad, zuřivý, hlodající hlad. Nespěchal však s očistou po cestě a s vytahováním čistých věcí z rance. Stále se rozhlížel po pokoji. Věděl, že v tomto pokoji bydlel jeho bratr Dave, který byl průvodcem poštovních dostavníků. Od jeho smrti uplynuly už tři měsíce. Pokoušel se představit si v myšlenkách bratra Davea, dařilo se mu to však špatně. Viděl bratra ve vzpomínkách jako mladého chlapce. Dlouhá léta se neviděli.

Když byl se vším hotov, odešel dolů do restaurace. Než se nadál, stála večeře před ním.

Zatímco pomalu a rozvážně večeřel, přemýšlel o Veronice Selanderové. Její dopis ho zastihl v malém městě v Lincoln County. Psala v něm o bratrově smrti a vysvětlila mu, jak k tomu došlo. Psala také o tom, že si ji chtěl Dave vzít za ženu, že si dokonale rozuměli.

Jesse stále více zajímalo, jak asi vypadá žena, do které se jeho bratr Dave zamiloval a se kterou se chtěl oženit.

Tu ji spatřil. Oh, nebylo nejmenších pochybností o tom, že je to právě ona. Vešla dveřmi, které vedly do kuchyně. Zastavila se a zkoumavě pohlédla do restaurace. Nebylo to nic nápadného. Takto se choval každý hospodský a každá hospodská. Nakonec si prohlédla Jesse, avšak nikoliv mimořádně dlouho nebo nápadně. Jesse přesto věděl, že Veronika poznala, kdo je. Ptal se totiž, jak bylo ujednáno v dopise: „Je pokoj číslo šest ještě volný?“

To bylo poznávací znamení. Černošský vrátný ji vyrozuměl. Opět se otočila a zmizela v kuchyni. To tedy byla ona! Její vlasy zářily jako med nebo jako vyzrálá pšenice. Měla hnědé oči a středně vysokou postavu. Držení těla a způsob, jakým nosila hlavu na rovných ramenou a jakým zvedala bradu, byly natolik sebevědomé, natolik samozřejmé a přirozeně pyšné, jako by to byla sama královna.

A pohyb, kterým se odvrátila, aby zmizela, byl harmonický a lehký. Ano, to všechno na ní uviděl, poznal a vnímal. Takto také její obraz od nynějška uvidí.

Myslel na svého bratra Davea, kterého už více než čtyři roky neviděl.

Jaký muž se asi z Davea stal? Dobýt lásku takovéto ženy, jak se zřejmě Daveovi podařilo, to vyžadovalo skutečného muže, chlapíka obrovského formátu. Stal se z Davea takový chlapík?

Jesse právě zvedl oči, když z ulice vešel do lokálu mladík se světlými, sluncem vybělenými vlasy. Byl vyzývavě vyzbrojený dvěma revolvery. Pohyboval se jako pyšný a samolibý pistolník považující se za poloboha, který je přesvědčen, že může rozhodnout o životě a smrti jiného člověka. Jesse nevěděl, že to je třetí z Massayových, onen Jube Massay seshora z průsmyku, kde se nacházela poslední přepřahací stanice.

Jinoch na Brennana letmo pohlédl a rozhlížel se kolem dokola, jako by hledal jiného muže. Nato pokračoval v chůzi. To vše dělal tak, jako by vystupoval na jevišti a před obdivujícím publikem.

Jesse odhadoval, že se mladík chce představit lidu ve velké úloze Wild Billa, a jeho instinkt mu napověděl, že tento pyšný pistolník vešel do místnosti pouze proto, aby zjistil, kolik času k dokončení večeře Jesse ještě potřebuje.

Vtom se Jesse náhle zvedl. Svou večeři snědl teprve z poloviny. Chtěl si však již od počátku zjednat respekt.

A tak Jesse opustil restauraci spojovací chodbou k hotelu. Odložil předtím ostruhy, takže po schodech běžel zcela nehlučně.

Když dorazil ke dveřím pokoje, sklonil se do výše klíčové dírky a díval se do místnosti. Slyšel v pokoji slabý šum. Pak viděl, že uvnitř pokoje svítí lampa. Na okamžik spatřil mladého pistolníka.

Opíral se vedle dveří o zeď a čekal. Přitom pozoroval kliku dveří.

Krátce nato se klika pohnula. Jesse nyní čekal, že se objeví štěrbina.

„Budeš toho těžce litovat,“ zasupěl.

„Pusť mě ven! Jestli mi zasadíš ještě jediný úder, pak…“

Poznal svou sousedku, o které věděl, že se jmenuje Anne Brittenová.

„Byl to zloděj?“

*** 

*** 